Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-11 00:00:00

позивач звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] в якому просить стягнути з останнього аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за минулий час згідно укладеного між сторонами договору про сплату батьком аліментів та участь батьків у забезпеченні життя дитини та встановити щомісячну суму виплат у розмірі ј частки від заробітку відповідача щомісячно з жовтня 2021 року і до повноліття дитини. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 29.10.2005 року між сторонами було укладено шлюб, що зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві. Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що згідно заочного рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18.10.2010 року, справа №2-5501/10 шлюб між сторонами розірвано. В подальшому між сторонами укладено договір про сплату батьком аліментів та участь батьків у забезпеченні життя дитини від 06.11.2010 року №98, за яким відповідач зобов`язався сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі, а саме 1800,00 грн щомісячно протягом терміну дії цього договору. Позивач стверджує, що з 2015 року відповідач ухиляється від сплати аліментів, сплатити заборгованості по аліментах відмовляється, у зв`язку з чим вона звернулась до суду. Ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 24.09.2021 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 11 листопада 2021 року на адресу суду надійшов відзив відповідача, відповідно до якого останній зазначає, що сплачував аліменти щомісячно відповідно до умов договору на банківські реквізити матері дитини. Вказує, що позивачем не надано доказів того, що він має заборгованість зі сплати аліментів за договором, вона не вказала конкретну суму, яка підлягає стягненню з відповідача, а також не надала розрахунку заборгованості. Щодо твердження позивача про ухилення від сплати аліментів з 2015 року відповідач посилається на те, що надав грошові кошти позивачу у якості матеріальної підтримки щомісячно, зокрема на придбання мобільних телефонів, планшетів, оздоровлення дитини, однак позивач сама ухиляється від утримання дитини. В зв`язку з викладеним відповідач просить в задоволенні позову відмовити. На підставі положень ст.ст.274-279 ЦПК України та відсутністю заперечень відповідача, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.10.2005 року між сторонами було укладено шлюб, що зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис 1917. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Згідно заочного рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18.10.2010 року, справа №2-5501/10 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Як встановлено судом, 06.11.2010 року між сторонами було укладено договір про сплату батьком аліментів та участь батьків у забезпеченні життя дитини від 06.11.2010 року №98, за яким відповідач зобов`язався сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі, а саме 1800,00 грн щомісячно протягом терміну дії цього договору щомісячно. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Піскуном С.О. та зареєстровано в реєстрі за №98. Відповідно до п.12 вказаного договору, він набуває чинності з дня його нотаріального посвідчення та діє протягом одного року. У разі відсутності заперечень з боку жодної із сторін строк дії договору автоматично продовжується на наступний рік. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 2 ст. 181 Сімейного кодексу України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Отже, чинним законодавством передбачена можливість отримання аліментів одного з батьків з яким проживає дитина або способом укладення договору про виховання та утримання дитини ( ч.2 ст. 181 СК України) або за рішенням суду ( ч.3 ст. 181 СК України). Судом встановлено, що обов`язок відповідача щодо сплати аліментів виник 06.11.2010 року у результаті укладення договору між ним та матір`ю дитини. Виконання зобов`язань за договором регулюється ст. 526,527, 530, 625 ЦК України. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Згідно ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, для захисту своїх прав за договірними зобов`язаннями слід обирати спосіб захисту передбачений ст.625 ЦК України. В той же час у своїх позовних вимогах, позивач посилається на норми Сімейного кодексу України, а саме на ст. 191 СК України у своїй вимозі щодо стягнення аліментів за минулий час. Згідно ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Тобто, аліменти за минулий час можуть бути присуджені при вирішенні спору щодо стягнення аліментів. Така норма передбачає захист прав позивача у разі вжиттям заходів щодо одержання аліментів у вигляді задокументованого спонукання відповідача до сплати аліментів. Укладення ж договору породжує зобов`язання, яке може захищатися в судовому порядку відповідно до норм, які передбачають способи захисту договірних зобов`язань. Звертаючись до суду позивач фактично просить не лише стягнути суму заборгованості по аліментам за укладеним договором, але і змінити їх розмір. Ухвалення судом рішення на задоволення вимог позивача щодо стягнення аліментів у даному випадку створило б подвійне зобов`язання відповідача - за договором та за рішенням суду. Слід зазначити, що у випадку невиконання боржником своїх зобов`язань по сплаті аліментів за рішенням суду наступають правові наслідки, передбачені ст. 196 СК України, у випадку ж невиконання другою стороною умов договору, наступають правові наслідки, передбачені ст. 625 ЦК України. З огляду на це, суд відмовляє у задоволенні позову з підстав невірно обраного способу захисту.

Outcome: dismissed