Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

Позивач звернувся у вересні 2013 року до суду з вказаним позовом до відповідача, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він з 1989 року є абонентом телефонного зв'язку відповідача за адресою: [ADDRESS]. З листопада 2012 року телефонний зв'язок за місцем його проживання був відсутній. На неодноразові звернення позивача до Будьоннівського відділення ПАТ «Промтелеком» він отримував різні відповіді, з посиланням на негоду, несправність автомобілів, тощо. На початку червня 2013 року позивач був на прийомі у керівника ПАТ «Промтелеком», вислухавши пояснення, розібравшись в ситуації, що склалася - несправність по вул. Танкерна, А.Малишка, Довженка та Г. Димитрова, позивача запевнили, що телефонний зв'язок на адресу позивача буде відновлено до кінця місяця. Однак, Будьоннівський вузол зв'язку несправність не усунув, посилаючись на виробничу завантаженість. 06 серпня 2013 року позивач направив претензію відповідачу з вимогою поновити телефонний зв'язок, але 09 серпня 2013 року листом за №1449 відповідач залишив претензію позивача без задоволення. У зв'язку з тим, що позивач та члени його сім'ї позбавлені можливості користуватися послугами телефонного зв'язку, порушуються побутові умови життя позивача та членів його сім'ї, що тягне за собою обмеження законних прав та інтересів споживача, просить зобов'язати відповідача усунути несправність телефонного зв'язку та відшкодувати матеріальну і моральну шкоду. Рішенням Будьоннівського районного суду м. Донецька від 16 грудня 2013 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Промтелеком» про захист прав споживача - відмовлено у повному обсязі. З вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився [PERSON] та подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що рішення винесено без всебічного, повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи у їх сукупності. Просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги. В судовому засіданні апеляційного суду позивач доводи апеляційної скарги підтримав та просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги. Представник відповідача з доводами апеляційної скарги не погодився, просив її відхилити та залишити рішення першої інстанції без змін. Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом першої інстанції встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що згідно договору про надання послуг електрозв'язку (а.с. 4-6), 26.12.2005 року між позивачем та ПАТ «Промтелеком» було укладено договір про надання споживачеві послуг електрозв'язку. Позивач неодноразово звертався з заявами та претензіями (а.с. 4, 10, 11, 13-14) до ПАТ «Промтелеком» та отримав у відповідь, що надання послуг за договором призупинено у зв'язку з неодноразовими фактами розкрадання кабелю (а.с. 15). За заявою ПАТ «Промтелеком» про розкрадання кабелю (а.с. 34) Будьонівським РВ ДМУ ГУМВС України в Донецькій області було порушено кримінальну справу. Відповідно до довідки наданої представником позивача (а.с. 62) [PERSON] включений до списку абонентів, постраждалих від розкрадання 120 м кабелю марки ТППеп по вул. Димитрова у листопаді 2012 року. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач понад рік послугами не користується, не сплачує за них та послуга споживачу не надається, то вимоги щодо зобов'язання усунути несправність телефонного зв'язку позивача та стягнення пені не можуть бути задоволені. Вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу, поштові витрати також не підлягають задоволенню, оскільки вони не підтверджені документально. Вимога про відшкодування моральної шкоди не ґрунтується на законі, тому не підлягає задоволенню. Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», постановою КМУ від 11 квітня 2012 р. №295 «Про затвердження Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг». Відповідно до п. 41 Постанови КМУ від 11 квітня 2012 р. №295 «Про затвердження Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг» оператор, провайдер не несе відповідальності перед споживачем за ненадання або неналежне надання послуг у разі: несанкціонованого втручання у роботу телекомунікаційних мереж, пошкодження абонентської проводки або лінії, викрадення телекомунікаційного обладнання чи пошкодження зловмисниками лінійних та станційних споруд. Виходячи з цієї норми закону суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову в частині відшкодування матеріальної шкоди (пені, поштових витрат). Витрати на юридичну допомогу не підтверджені документально, тому теж не можуть бути задоволені. Відмовляючи у задоволенні вимог щодо відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до п. 5 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин, згідно з якою споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією (товар, робота чи послуга, що виготовляється, виконується чи надається для суспільних потреб), у випадках, передбачених законом. Тому вимоги в цій частині не ґрунтуються на законі. Цей висновок суду є правильним. Проте, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги про зобов'язання усунути несправність телефонного зв'язку позивача, оскільки цей висновок не відповідає фактичним обставинам справи та нормам закону. Відповідно до п. 16 вищевказаної Постанови надання послуг здійснюється на замовлення споживача на підставі укладеного договору. Оператор, провайдер не має права відмовити споживачеві в укладенні договору, за винятком таких випадків: відсутність технічної можливості забезпечення доступу до телекомунікаційної мережі оператора в зазначених споживачем місцях, крім випадку, коли на оператора відповідно до рішення НКРЗІ покладено обов'язки з розвитку та надання загальнодоступних послуг. Відповідно до договору від 26.12.2005 року за №21-378 Про надання послуг електрозв'язку (а.с. 4-6), укладеного між відкритим акціонерним товариством «Промтелеком» в особі керівника підприємства Тихотока С.Г. та [PERSON] п. 2.1.1, п. 2.1.3. та п. 2.1.4. підприємство зв'язку забезпечує безперебійне і якісне надання послуг телефонного зв'язку, зобов'язане усувати пошкодження телефонного зв'язку в контрольні технологічні терміни та проводити перерахунок абонентної плати, якщо пошкодження телефону не з вини споживача не усунено протягом п'яти й більше діб. Системний аналіз вищевказаних норм закону, дає підстави апеляційному суду зробити висновок про те, що надання послуг з телефонного зв'язку, щодо яких виникає предмет спору, хоча і припинено не з вини ПАТ «Промтелеком», але відповідач повинен відповідно до умов договору забезпечувати абоненту безперебійне та якісне надання послуг телефонного зв'язку, а тому вимоги позивача щодо зобов'язання ПАТ «Промтелеком» усунути несправність телефонних послуг підлягають задоволенню. Таким чином, апеляційний суд вважає, що судове рішення щодо відмови у задоволені позовних вимог [PERSON] в частині зобов'язання усунути несправність телефонних послуг не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що призвели до неправильного вирішення спору в цій частині, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування і ухвалення нового рішення про задоволення позову в цій частині. Відповідно до п. 4 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача ПАТ «Промтелеком» на користь держави має стягнути судовий збір в сумі 243,60 грн.

Outcome: partial