Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-05 00:00:00

Позивач звернулась до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовом, у якому просить визнати за нею право власності на земельну ділянку, розташовану по вулиці Героїв Революції, 24, у м.Дніпропетровську, загальною площею 0,0793 га, що раніше на підставі державного акту на право приватної власності на землю, зареєстрованого 25.11.1999р., належала [PERSON], яка померла 21.07.2000р., а також скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку, розташовану по вулиці Героїв Революції, 24 у місті Дніпропетровську, загальною площею 0.0793 га, що раніше на підставі державного акту на право приватної власності на землю, зареєстрованого 25.11.1999р., належала [PERSON], яка померла 21.07.2000р. Представник позивача у судове засідання не зявився, натомість звернувся до суду з заявою, у якій позовні вимоги підтримав та просив розглядати справу за його відсутності. [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявились, проте звернулись до суду з заявами, у яких просили розглядати справу за їх відсутності та не заперечували проти задоволення позову. [PERSON] у судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання. За змістом ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. [PERSON] була власником домоволодіння №24 по вулиці Героїв Революції у місті Дніпропетровську на підставі договору дарування від 17.03.1971р., а також власником земельної ділянки під вказаним домоволодінням площею 0,0793 га на підставі державного акту на право приватної власності на землю, зареєстрованого 25.11.1999р. Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 30.05.2007р. у справі №2-2124/2007р., яке набрало законної сили 11.06.2007р., встановлено, що [PERSON] померла 21.07.2000р., а єдиним спадкоємцем, який фактично прийняв спадщину, є її онук [PERSON] Вказаним рішенням суду від 30.05.2007р. встановлено факт належності [PERSON] домоволодіння №24 по вул.\~Героїв Революції в м. Дніпропетровську у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої 21 липня 2000 року; визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 17 липня 2006 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], згідно умов якого [PERSON] продав, а [PERSON]. [PERSON] купили домоволодіння №24 по вул.\~Героїв Революції в м.\~Дніпропетровську; визнано за [PERSON] право власності на ? частину домоволодіння №24 по вул. Героїв Революції в м.\~Дніпропетровську на підставі визнаного дійсним договору купівлі-продажу від 17 липня 2006 року; визнано за [PERSON] право власності на ? частину домоволодіння №24 по вул. Героїв Революції в м. Дніпропетровську на підставі визнаного дійсним договору купівлі-продажу від 17 липня 2006 року. Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 04.04.2008р. у справі №2-1078/2008р. визнано право власності за [PERSON], [PERSON] на самовільні будівлі сан.вузол А2-1, загальною площею 7,0 кв.м., кухню А3-1, загальною площею 9,3\~кв.м., в рівних частках по ? за кожним в домоволодіння №24 по вул. Героїв Революції в м. Дніпропетровську. Вирішено вважати житлову площу 39,4 кв.м., загальну площу 66,0\~кв.м. у домоволодінні №24 по вул. Героїв Революції в м. Дніпропетровську. 02.12.2010р. між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, за яким домоволодіння №24 по вул. Героїв Революції в м. Дніпропетровську було подаровано [PERSON] Таким чином, на даний час власником домоволодіння №24 по вул. Героїв Революції в м. Дніпропетровську є [PERSON], що підтверджується Інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно №57138207 від 12.04.2016р. Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 30.05.2007р. у справі №2-2124/2007р. встановлено, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем після [PERSON], суд доходить висновку, що до нього перейшли усі права та обовязки, що належали спадкодавцю, в тому числі і право власності на земельну ділянку за адресою вул. Героїв Революції, №24 в м.\~Дніпропетровську, що належала померлій на підставі державного акту на право приватної власності на землю, зареєстрованого 25.11.1999р. Крім того, ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 30.05.2007р. у справі №2-2124/2007р. про визнання права власності на домоволодіння за [PERSON], [PERSON]В.) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо). При відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості слід застосовувати положення частини четвертої статті 120 ЗК України з огляду на таке. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно із цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Як роз'яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно №57138207 від 12.04.2016р. у фактичному користуванні власника домоволодіння за адресою вул. Героїв Революції, №24 в м.\~Дніпропетровську перебуває земельна ділянка площею 790\~кв.м. Виходячи з розміру земельної ділянки, а також розташування будинку та допоміжних споруд на цій земельній ділянці, що відображене у технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою вул.\~Героїв Революції, №24 в м.\~Дніпропетровську, суд доходить висновку, що вказана земельна ділянка під домоволодінням за адресою вул.\~Героїв Революції, №24 в м.\~Дніпропетровську у повному обсязі необхідна для його обслуговування. За таких обставин набуваючи у 2007 році право власності на домоволодіння за адресою вул. Героїв Революції, №24 в м.\~Дніпропетровську, [PERSON] та [PERSON] набули на підставі ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України також право власності на земельну ділянку від вказаним домоволодінням. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення договору дарування між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], тобто на 02.12.2010р.) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», зазначається, що з 01 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. № 1702-VI. Оскільки договір дарування від 02.12.2010р., на підставі якого до [PERSON] перейшло право власності на домоволодіння №24 по вул. Героїв Революції в м.\~Дніпропетровську, укладено після 01.01.2010р., суд доходить висновку, що одночасно з правом власності на домоволодіння до позивача перейшло також право власності на земельну ділянку під ним на підставі ст. 120 ЗК України ст. 377 ЦК України. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на викладене, а також враховуючи, що позивач в інший спосіб, крім як звернутись з позовом до суду про визнання права власності, не може захистити своє порушене право, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, розташовану по вулиці Героїв Революції, 24, у м.Дніпропетровську, загальною площею 0,0793 га, що раніше на підставі державного акту на право приватної власності на землю, зареєстрованого 25.11.1999р., належала [PERSON], яка померла 21.07.2000р. Водночас, у суду відсутні підстави для задоволення позову в частині скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] на земельну ділянку розташовану по вул. Героїв Революції, 24, у м.Дніпропетровську, загальною площею 0,0793 га, оскільки суду не надано доказів неправомірності такої реєстрації або скасування акту, який був підставою її проведення. При цьому суд розяснює, що оскільки позивач набула право власності на спірну земельну ділянку одночасно з набуттям права власності на домоволодіння на підставі договору дарування від 02.12.2010р., тобто значно пізніше виникнення права власності на таку ділянку у [PERSON], рішення суду про визнання за позивачем права власності на спірну земельну ділянку є підставою для реєстрації такого права відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Outcome: partial