Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позову, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, зазначила, що з 15.08.2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Шлюб розірвано на підставі рішення Вінницького міського суду від 12.11.2012 року. В шлюбі народилась дочка- [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу [PERSON] змінив місце проживання та переїхав проживати по місцю своєї реєстрації в м. Калинівка Вінницької області. В 2013 році між ними було досягнуто добровільної згоди щодо того, що дочка [PERSON] , [INFO] , проживатиме разом з батьком. Таким чином, з лютого 2013 року і по теперішній час дочка проживає з батьком в [ADDRESS] . 19.08.2016 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] ». В шлюбі у них народився син - [PERSON] , [INFO] . На даний час вона разом зі своїм чоловіком [PERSON] мають намір придбати квартиру більшою житловою площею шляхом продажу належної їй квартири [ADDRESS] , про що свідчить договір про наміри від 28.12.2008 року купівлі квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та її чоловіком [PERSON] . Проте, у належній їй квартирі, а саме [ADDRESS] будинку [ADDRESS] , зареєстрована малолітня дочка [PERSON] , а письмова згода батька дитини на дії щодо зняття з місця реєстрації малолітньої дитини відсутня. Вона намагалась неодноразово поговорити із відповідачем, але марно. Відповідач умисно не бажає надавати дозвіл на зняття з реєстрації дочки у квартирі [ADDRESS] та її реєстрацію в квартирі [ADDRESS] . Тому з метою захисту своїх прав позивач звернулась до суду із вимогою про надання їй дозволу на зняття [PERSON] з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , та подальшої реєстрації за адресою: [ADDRESS] , без згоди батька- [PERSON] . В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, з мотивів, наведених в уточненій позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що у зв`язку із зняттям з реєстрації дочки [PERSON] за адресою: [ADDRESS] може бути зменшено право на частку у майні дитини або вона взагалі втратить таке право. Представник служби у справах дітей Вінницької міської ради в судове засідання не з`явився, проте, на адресу суду від начальника служби у справах дітей Л.Шафранської надійшла заява [PERSON] , яка діє на підставі довіреності, про розгляд справи за її відсутності. Висновок органу опіки та піклування Вінницької міської ради підтримує. Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку сторін, суд прийшов до наступного висновку. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 14.02.2017 року Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Вінницької області, батьками [PERSON] , [INFO] , записані [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №3969 (а.с. 5). Шлюб [PERSON] та [PERSON] розірвано на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12.11.2012 року (а.с.7) . Згідно свідоцтва про шлюб, виданого 19.08.2016 року Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, [PERSON] , 19.08.2016 року зареєструвала шлюб з [PERSON] . Після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « [PERSON] » (а.с.8). Як вбачається з копії особового рахунку № [NUMBER] міського комунального підприємства «Управляюча компанія «Господар Люкс»» в [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно Акту про тимчасову відсутність особи в житловому приміщенні від 24.01.2019 року, складеного мешканцями будинку [ADDRESS] , [PERSON] , 2007 року народження, не проживає за адресою: [ADDRESS] з лютого 2013 року (а.с.10). Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.12.2012 року [PERSON] належить 1/3 частина квартири під номером [ADDRESS] . Позивач разом зі своїм чоловіком [PERSON] мають намір придбати квартиру більшою житловою площею шляхом продажу належної позивачу квартири [ADDRESS] , про що свідчить договір про наміри від 28.12.2008 року, купівлі квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] . Проте, у належній позивачу квартирі, а саме [ADDRESS] [ADDRESS] , зареєстрована малолітня дочка [PERSON] , а письмова згода батька дитини на дії щодо зняття з місця реєстрації малолітньої дитини відсутня. Згідно Висновку органу опіки і піклування Вінницької міської ради «Про доцільність зняття дитини [PERSON] , [INFO] , з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , та реєстрацію дитини без згоди батька за адресою: [ADDRESS] », орган опіки і піклування Вінницької міської ради вважає доцільним зняття дитини [PERSON] , [INFO] , з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , та реєстрацію дитини без згоди батька за адресою: [ADDRESS] , за умови придбання матір`ю дитини- [PERSON] квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 та ч.5 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 і ч.2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч.ч.1-3 ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч.4 ст.83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Договір про наміри купівлі квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] судом до розгляду не прийнято, оскільки поданий з порушенням встановленого строку. Крім того, даний документ викликав сумнів з приводу його достовірності. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч.2 і ч.3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п.2, п.4, п.6-п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін в судовому засіданні, та оцінивши, відповідно до ст.89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що в задоволенні позову слід відмовити. Як зазначено у ст.3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20.11.1989 р. № 44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України «Про охорону дитинства» (Преамбула Закону). Відповідно до ст.18 вказаного Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Отже, у випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції про права дитини, пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно обирати місце проживання в межах цієї території. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Як встановлено ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно з ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч.2 ст. 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно із ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Відповідно до п.18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Статтею 155 Сімейного кодексу України передбачено, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Судом на перше місце поставлено «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в даному випадку стосовно даної особи (пункт 47 Зауважень загального порядку Комітету ООН з прав дитини № 14 (2013) про право дітей на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню їх інтересів (Пункт 1 статті 3). Судом встановлено, що позивач є власником лише 1/3 частини квартири [ADDRESS] , яку має намір продати з метою придбання квартири [ADDRESS] . Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що договір про наміри купівлі квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , в порушення вимог ст.357 ЦК України нотаріально не посвідчений, а примушування до угоди, яка ґрунтується на договорі про наміри-за відсутності згоди іншої сторони є неможливим. За таких обставин договір про наміри не може свідчити про належність позивачу чи члену її сім`ї на праві власності квартири [ADDRESS] , в яку має намір зареєструвати малолітню [PERSON] , [INFO] . Враховуючи вищевикладене, першочергово приділивши увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову. Питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд вважає за необхідне вирішити у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України та витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем. Доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed