Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-02 00:00:00

Позивач звернулась до Полтавського районного суду з позовом до відповідача з позовом про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та стягнення додаткових витрат на утримання дитини, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 06.02.2004р. між позивачем та відповідачем було укладено шлюб який зареєстровано відділом РАЦС Октябрського РУЮ м. Полтава. Від вказаного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей - доньку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO] Останні роки подружжя проживає окремо, діти проживають з позивачкою та перебувають на її утриманні, а відповідач не надає допомогу на їх утриманні, що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач уточнила позовних вимог які підтримала та просила їх задовольнити, надавши пояснення аналогічно викладеному в позовні заяві. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав частково, пояснив, що хоче зберегти сім»ю, і в даний час не працює. Заслухавши пояснення позивач, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦПК України, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Судом встановлено і підтверджується матеріалами, що 06 лютого 2004 року між позивачем та відповідачем, [PERSON], був укладений шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Октябрського районного управління юстиції м. Полтави, про що в книзі реєстрації актів про одруження вчинено запис за № 13. За час перебування в шлюбі, сторони мають спільних дітей - доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Як встановлено, спільне життя у подружжя не склалося, і з липня 2013 року сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Спору про поділ майна подружжя немає. Відповідності до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно ч.1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Оскільки укладання шлюбу здійснюється на засадах взаємної любові та поваги, то збереження подружніх відносин неможливо, якщо втрачена їх основа. Тому вказана вище норма закону надає позивачу право звернутись до суду з відповідним позовом, в якому вимагати розірвання шлюбу. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них , що мають істотне значення. Сторонам неодноразово надавався термін для примирення, але на час розгляду справи, позивачка наполягає на розлучення а відповідач не заперечив проти цього, тому суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливе та буде суперечити їх інтересам та інтересам дітей. Враховуючи, що сторони до примирення не прагнуть, збереження сім'ї є неможливим, позовні вимоги в частині розірвання шлюбу є обґрунтованим, доведеними в судовому засіданні і такими, що підлягають задоволенню, а шлюб підлягає розірванню. Судом також встановлено і підтверджується матеріалами, що неповнолітні діти проживають разом з позивачкою та перебувають на її утриманні, що підтверджується довідкою про склад сім'ї, видана КП «ЖЕО №2». Встановлено, що відповідач є суб'єктом підприємницької діяльності, що підтверджує Свідоцтво про державну реєстрацію фізичною особи - підприємця [PERSON], який надає послуги «ТАКСІ». Окрім цього судом встановлено, що відповідач в судовому засіданні підтвердив, що ніде не працює, як фізична особа - підприємець не має доходу, тому не може надавати матеріальної допомоги на утримання дітей які проживають з позивачкою. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до положень ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. 2. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. На підставі вищевикладеного та враховуючі конкретні обставини по справі, вимоги ч.3 ст. 181 СК України суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів в твердій грошовій сумі підлягають задоволенню і відповідач зобов'язаний надавати матеріальну допомогу на утримання двох неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 660 грн. на кожну дитину щомісяця. Згідно положенням ч. 1 ст.185 Сімейного кодексу України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Відповідно до ч. 2 ст. 185 СК України, розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Частина 1 ст. 18 Конвенції про права дитини визначає принцип загальної та однакової відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини та декларує, що найкращі інтереси є предметом їх основного піклування. Відповідно до положень ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достотній для її фізичного, інтелектуального, морального та, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розмір коштів, що стягуються на додаткові витрати, не може бути більше самих додаткових витрат. Суд вирішує, в якій мірі кожен із батьків зобов'язаний приймати участь в цих витратах, виходячи з матеріального та сімейного положення сторін та інших інтересів та обставин, що мають істотне значення, що визначаються так само, як і стягненні аліментів відповідно до ст. ст. 181, 182 СК України. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров'я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Враховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одного із батьків у твердій грошовій сумі. Відповідно до положення п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року , вказано, що, участь в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Судом встановлено і підтверджується матеріалами, що неповнолітня - [PERSON], донька сторін, має хронічне серцеве захворювання, стоїть на обліку у кардіолога, їй постійно необхідно приймати ліки та підтримувати здоров'я за допомогою лікування в санаторіях, що підтверджується Довідкоюлікувальної установи від 8.04.2014 року№070 та Довідкою від 08.04.2014 року №64 для одержання путівки на санаторно-курортне лікування. Окрім цього неповнолітня [PERSON] займається в дитячій музичній школі №1 ім. П.І. Майбороди в 7-му класі за фахом фортепіано та плата за навчання становить 75 грн. щомісячно. Судом встановлено понесені додаткові витрати позивачем на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], що підтверджені доказами в судовому засіданні, а саме: - на відпочинок дитини на базі відпочинку «Мрія» строком 12 дні в період з 22.07.2014р. по 02.08.2014р. на загальну суму - 1855,60грн.(а.с.48); - на переїзд дитини до місця відпочинку за послуги Укрзалізниці в розмірі - 222,58(а.с.49 та на звороті); - плата за навчання в музичній шкоді за: квітень, травень 2014р в розмірі 150 грн., вересень, жовтнень2014р. в розмірі 150 грн. (а.с.74 ), вересень, жовтень 2013р. в розмірі 150грн., листопад грудень 2013р. в розмірі 150 грн. (а.с.75), січень, лютий 2014р. в розмірі 150 грн., березень 2014р. в розмірі 75 грн.(а.с. 76) - на придбання ліків в сумі - 863,48 грн. (а.с.77); - на придбання речей: кросівок в сумі - 170 грн., брюки дитячі в сумі - 180 грн., спортивний костюм в сумі - 260 грн., куртка замша жіноча в сумі - 1004,00грн. Отже, позивачем витрачено на утримання доньки суму 5380,66 грн., тому відповідно вимогам ст.. 180 СК України, з відповідача необхідно стягнути ? частину понесених витрат тобто 5380,66 / 2 = 2690,33 грн. В частині позовних вимог по стягненню додаткових витрат на дитину в подальшому з відповідача , слід відмовити, так як додаткові витрати на дитину в подальшому позивачка ще матеріально не понесла. Судові витрати по справі на підставі ст.ст. 88, 215 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial