Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаною позовною заявою посилаючись на те, що вона проживала разом з відповідачем однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з березня 2006 року. Разом з відповідачем вони виховували її доньку від першого шлюбу, [PERSON] [INFO] , яка відповідача вважає своїм батьком і по теперішній час називає його татом і має теплі родинні відносини з ним. Спочатку вони проживали за адресою [ADDRESS] , а з липня 2007 року за домовленістю з [PERSON] (тіткою позивача), вони переїхали до квартири [ADDRESS] , де безоплатно (не сплачуючи орендної плати) проживати 11 років, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язки подружжя, тобто проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина. Також разом сплачували комунальні послуги та інші платежі. 29.08.2014 року з метою скріпити родинні відносини вона з [PERSON] вінчались (благословились) у Церкві Різдва Богородиці, що знаходиться у м. Вилкове, Кілійського р-ну, Одеської області. За час спільного проживання, вона та відповідач працювали та мали на меті придбати своє житло, щоб не винаймати квартиру, та у зв`язку з чим відкладали гроші починаючи з 2008 року. Відповідач працював за межами м. Херсона, та під час знаходження його на роботі, вона турбувалася за господарством та домом сама. Він неодноразово надавав їй довіреності від свого імені для вчинення певних дій, як дружині. Також на його прохання вона сплачувала за його навчання, виконувала й інші доручення чоловіка. Придбання одежі, їжі та інших потреб частіше за все обговорювалося разом, приймалося спільне рішення щодо усіх витрат. Самим найголовнішим придбанням їх сімї за час спільного проживання без реєстрації шлюбу за кошти, що ними відкладалися, було придбання 1\\2 частини домоволодіння, яке розташоване по [ADDRESS] . Так, 01.07.2014 року між нею, [PERSON] та [PERSON] (Продавець), було укладено договір завдатку, відповідно до якого нею, як покупцем, було передано грошову суму в розмірі 15 500,00 гривень продавцю, в якості завдатку за частину будинку за адресою: [ADDRESS] , про що було складено договір. 13.08.2014 року [PERSON] зареєстрував за собою право власності на вказану 1/2 частку житлового будинку загальною площею 80,3 кв.м.; площею 42,9 кв.м.; при ньому є: гараж літ. «К»; туалет літ. «Г», «М»; хвіртка 1; огорожа №3, який розташований за адресою: [ADDRESS] . На момент придбання 1/2 частки житлового будинку, проживання в даному будинку було неможливе у зв`язку з необхідністю ремонту. Ремонт вони робили як самостійно так і з залученням будівельних робітників, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , мого двоюрідного брата [PERSON] , та інших, яким вона щоденно готувала, привозила їжу та розраховувалась готівкою. На ремонт також витрачалися спільні кошти, при цьому жоден з них не рахував скільки сплачував у відсотках - бо єдина родина та спільно придбане майно. Поки тривав ремонт, вона разом з відповідачем та донькою від першого шлюбу продовжували проживання однією сім`єю, за адресою [ADDRESS] , вели домашнє господарство, мали спільний бюджет, сплачували кошти за утримання обох помешкань та комунальні рахунки, за винятком послуг теплопостачання, нажаль за цю послугу накопичувався борг, який вони вдвох зобов`язались перед спадкоємцем квартири, [PERSON] погасити до переїзду в будинок по [ADDRESS] . 19.08.2014р. [PERSON] зареєстрував її та доньку, як членів родини, за адресою [ADDRESS] . Влітку 2018 року вони з відповідачем стали проживати окремо, так як спільне життя не склалося, їм було важко знайти спільну мову. Вона винайняла іншу квартиру та переїхала туди з донькою. Будинок, який було придбано ним повністю знаходиться у розпорядженні відповідача. Вирішити питання про поділ майна або компенсацію по витратам, пов`язані із придбанням спірного нерухомого майна, а також його ремонтом, з відповідачем поза судовому порядку вирішити неможливо, бо відповідач вважає що майно є його особистою власністю. З урахуванням, викладеного просила суд становити факт проживання однією сімє без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] у період з березня 2006 року по червень 2018 року, визнати Ѕ частину житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власність [PERSON] та [PERSON] , визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав, обставини, зазначені в позовній заяві підтвердив. Враховуючи подані заяви та належне повідомлення учасників справи про дату, час і місце судового засідання суд, вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, визначено, що у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Судом встановлено, що проживала разом з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як чоловік та дружина за адресою: [ADDRESS] , а з липня 2007 року за домовленістю з [PERSON] (тіткою позивача), вони переїхали до квартири [ADDRESS] , де безоплатно (не сплачуючи орендної плати) проживати 11 років, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язки подружжя, тобто проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина. Також разом сплачували комунальні послуги та інші платежі. Разом із ними, у вищевказаній квартирі проживала донька позивача [PERSON] , [INFO] . [INFO] року [PERSON] та [PERSON] вінчались (благословились) у Церкві Різдва Богородиці, що знаходиться у м. Вилкове, Кілійського р-ну, Одеської області, вказаний факт підтверджується наданими до суду фотографіями. 01.07.2014 року між [PERSON] та [PERSON] , було укладено договір завдатку, посвідчений Центром підтримки операцій з нерухомого майна відповідно до якого позивачем, як покупцем, було передано грошову суму в розмірі 15 500,00 гривень останній, в якості завдатку за частину будинку за адресою: [ADDRESS] . 13.08.2014 року за 70 600,00 грн. вони придбали 1/2 частину житлового будинку загальною площею 80,3 кв.м.; площею 42,9 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS] , з метою спільного проживання всією родиною в одному житлі. Право власності на вказану частину житлового будинку було оформлено на імя відповідача. На момент придбання 1/2 частки житлового будинку, проживання в даному будинку було неможливе у зв`язку з необхідністю ремонту. Ремонт вони робили як самостійно так і з залученням будівельних робітників, яким вона щоденно готувала, привозила їжу та розраховувалась готівкою. На ремонт витрачалися їх спільні кошти. Поки тривав ремонт, позивач разом з відповідачем та донькою від першого шлюбу продовжували проживання однією сім`єю, за адресою [ADDRESS] , вели домашнє господарство, мали спільний бюджет, сплачували кошти за утримання обох помешкань та комунальні рахунки. 19.08.2014 [INFO] [PERSON] зареєстрував [PERSON] та її доньку [PERSON] у спірному будинку, як членів родини, що підтверджується копією паспорта громадянина України виданого на імя [PERSON] та довідкою від 24.04.2017 року про реєстрацію місця проживання [PERSON] . Крім того, в період спільного проживання сторін, відповідач видавав на ім`я позивача довіреності на представлення його інтересів в усіх можливих інстанціях. Вказані обставини підтверджуються поясненнями позивача, матеріалами справи та визнаються відповідачем. Відповідно до вимог ст.ст. 81, 82 ЦПК України, сторони зобов`язані надати докази та довести ті обставини, які обґрунтовують їх вимоги і заперечення та мають значення для справи, крім тих, які визнаються сторонами, є загальновідомими та встановлені рішенням суду. За правилами, встановленими статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. В силу ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно п. 5 ч. 1ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до положень ч.2 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Як передбачено ч.ч. 1,2 ст.21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч.1 ст.36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Разом із тим, згідно зі ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто, при застосуванні ст.74 СК України слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі №6-97цс11, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Також згідно з ч.4 ст.368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі №6-2253цс15 та постанові Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного суду у справі №61-30273ск18 від 15.08.2019 року які, відповідно до ст.360-7 ЦПК України, мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. За таких обставин, враховуючи визнання відповідачем позову, суд вважає вимоги позивача є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено факт її спільного проживання з [PERSON] , в період з березня 2006 року по червень 2018 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення ними спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, встановлені обставини справи та ті підстави, на які позивач посилалась в позові є такими, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, та на майно яких поширюються положення СК України про спільність сумісної власності подружжя, отже,1/2 частина житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю та [PERSON] і позивача [PERSON] та їй належить 1/2 частина зазначеного майна. На підставі викладеного ст.ст. 3, 21, 36, 74 СК України, ст.ст. 15, 16, 368 ЦК України,

Outcome: approved