Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даною позовною заявою, обґрунтовуючи яку зазначила, що 05 червня 2013 року між нею та відповідачкою був укладений договір позики згідно якого позивач передав, а відповідач отримав 17800 гривень, які зобов'язувалась повернути до 05 грудня 2013 року. Отримавши кошти від позивача, відповідач їх у час визначений договором не повернула, почала ухилятися від зустрічей, ігнорувати позивача, а тому остання просить в судовому порядку стягнути з відповідача суму боргу 17800 грн., пеню 4272 грн., та судові витрати, сплачені при зверненні до суду. В судовому засіданні позивач, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити так як відповідач отримавши кошти від позивача їх не повертає, почала ухилятися від зустрічей, ігнорує її, а тому просить в судовому порядку стягнути з відповідача на користь позивача дані кошти. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала суду листа про слухання справи у її відсутність, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Суд заслухавши позивача, дослідивши та оцінивши матеріали справи встановив, що між сторонами 05 червня 2013 року був укладений договір позики, згідно якого позивач передала, а відповідач отримала 17800 грн., які зобов'язувалась повернути до 05 грудня 2013 року, що підтверджується копією договору. Отримавши кошти від позивача відповідач свої зобов'язання по їх поверненню не виконала. Встановивши обставини справи суд вважає, що між сторонами виникли спірні цивільні правовідносини щодо повернення позики. Визначивши спірні правовідносини суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори), а згідно ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою ст. 203 ЦК України, а саме зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Дані вимоги в правочині укладені сторонами, відповідач бажала укласти договір з власної ініціативи, в зв'язку з чим сама особисто його підписала та визначила свої зобов'язання, що підтверджується розпискою та заявою про визнання позову. Факт написання розписки саме нею, відповідачем не заперечується та стверджується позивачем, тому ця обставина в силу вимог ч.1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. При укладанні договору позивач та відповідач мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, даний правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків перехід коштів від позивача відповідачу, тим самим договір був укладений відповідно до норм ЦК України, що вказує на його правомірність. Договір між сторонами відповідно до ст.1047 ЦК України був укладений в письмовій формі. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановленому договором. Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідач отримавши кошти позивача, в час визначений договором кошти не повернув, тим самим відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, що вказує на правомірність звернення позивача, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму не повернутих коштів. Згідно статті 1051 ЦК України встановлено, що «позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором», але на час розгляду справи позивачем будь-яких доказів підтверджуючих звернення до суду з таким позовом надано не було. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Що стосується стягнення 3% пені, то дана вимога є необґрунтованою відповідно до вимог чинного законодавства, та задоволенню не підлягає, оскільки до позовної заяви не надано розрахунку, в якому повинно бути чітко визначена сума прострочення сплати заборгованості. Позивач поніс витрати при зверненні до суду, а тому вони відповідно до статті 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial