Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому зазначила, що з 16.06.2004 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , дочку [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося оскільки вони мають різні погляди на життя. Відповідач часто проявляє агресію до неї та дітей, вдається до психологічного та навіть фізичного насильства. Через це викають непорозуміння, які призвели до частих конфліктів і розпаду сім`ї. Вони припинили спільне життя, спільного господарства не ведуть, мають окремий бюджет. На даний момент шлюб існує формально. Примирення та збереження шлюбу вважає неможливим. Рішенням суду просить шлюб розірвати. 05.04.2021 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження, без повідомлення (виклику) сторін, та встановлено\~відповідачу строк для подачі відзиву на позов та подання письмових і електронних доказів щодо заперечення проти позову.\~Ухвала про відкриття провадження, копія позовної заяви з додатком отримана відповідачем 09.04.2021 року. У встановлений строк відповідач відзив на позов та будь-яких клопотань чи заяв, пов`язаних з розглядом справи, не подав. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 16.06.2004 року, який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Коростенського міського управління юстиції в Житомирській області, актовий запис №159. Від подружнього життя сторони мають трьох неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , дочку [PERSON] , [INFO] . Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого позивач не бажає в подальшому підтримувати з відповідачем подружніх та сімейних стосунків. За визначенням ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. Спір щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей не порушувався. Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню в порядку ст.141 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved