Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу обладнання та інвентаря від 02.06.2013р. та привести сторони договору в попередній стан, стягнувши з відповідача в свою користь 22 400 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що в травні 2013р. було досягнуто домовленості щодо купівлі нею у відповідача обладнання, а саме морозильної камери, вартістю 1600 грн., вітрини «Юка», вартістю 5000 грн., грилю, вартістю 6400 грн., вітрини молочної вартістю 1800 грн., полички вартістю 1000 грн., сигналізації, вартістю 5000 грн., касового апарату вартістю 1600 грн., загалом на суму 22400 грн. 22.05.2013р. відповідачу було сплачено аванс в сумі 500 грн., 25.05.2013р.- 4200 грн., а решту коштів 31.05.2013р., що підтверджено його розписками. 02.06.2013р. ними було укладено письмовий договір купівлі-продажу обладнання, згідно п.1.1 вказаного договору обумовлено, що відповідач продає, а вона купує обладнання згідно акту прийому-передачі та технічних паспортів, які є невід»ємною частиною договору. Однак такий акт складений не був у зв»язку з відсутністю у відповідача документів на вказане обладнання та інвентар, придбане обладнання мало ряд несправностей та недоліків, усунути які безкоштовно відповідач відмовився. Вона двічі зверталась до відповідача із вимогою про розірвання укладеного договору та повернення їй коштів, однак, відповідач від цього безпідставно відмовився. Крім того, у 2014 р. їй стало відомо, що відповідач вивіз вказане обладнання із приміщення магазину, де воно мало зберігатись у невідомому напрямку. На її наступні дві вимоги повідомити місцезнаходження та усунути недоліки товару відповідач не відповів. У зв»язку із обманими діями відповідача зверталась у правоохоронні органи із заявою про вчинення відповідачем шахрайства, однак, 26.09.2013р. кримінальне провадження було закрито у зв»язку з відсутністю в діях відповідача складу кримінального правопорушення та встановлено наявніст цивільно-правових відносин між ними. Враховуючи те, що з моменту укладення договору пройшло багато часу, однак, відповідачем умови договору так і не виконані, товар із документацією їй не переданий, кошти за товар не повернуті і місцезнаходження обладнання їй не відоме, недоліки товару не усунуті, що є істотним порушенням умов договору, у зв»язку із чим просить визнати укладений договір недійсним та стягнути з відповідача сплачені нею кошти В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, дали пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просять позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що укладений між сторонами договір є дійсним, оскільки позивачем не наведено жодних обставин, які б свідчили про його недійсність. Крім того, відповідачем були виконані умови договору, обладнання передано позивачці, що нею підтверджено під час одночасного допиту із відповідачем, і вона користувалась вказаним обладнанням, хоча акт прийому-передачі не складався. Обладнання належить позивачці тому відповідач не міг його нікуди вивозити, відтак, його місцезнаходження відповідачу невідоме. Зважаючи на твердження позивачки про відсутність обладнання неможливою буде і двостороння реституція, яка є наслідком недійсності правочину. Вважає позов безпідставним та просить відмовити в його задоволенні. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом встановлено, що 02.06.2013р. між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу обладнання та інвентаря, за умовами якого відповідач продав, а позивачка купила наступне обладнання: морозильну камеру, вітрину «Юка», гриль, вітрину молочну, поличку, сигналізацію, касовий апарат, загальною вартістю 22400 грн. Як визнано сторонами кошти за даним договором сплачені позивачем відповідачу в повному обсязі. Як вбачається із досліджених в судовому засіданні матеріалів кримінального провадження (протоколу одночасного допиту осіб) фактично обладнання позивачці було передано, оскільки остання приводила таке в порядок, користувалась ним, зберігаючи у морозильній камері продукти, під час чого і виявила недоліки товару, про що саме було зазначено нею під час допиту. Як встановлено в судовому засіданні позивач пов»язує недійсність оспорюваного правочину із невиконанням відповідачем умов такого договору, зокрема, не переданням їй документів на обладнання, виявленням недоліків придбаного товару, тощо. Однак, такі обставини не свідчить про недійсність оспорюваного правочину, оскільки такі виникла після укладення договору та можуть бути підставою для його розірвання. Позивачем не наведено жодних обставин щодо недодержання в момент укладення договору купівлі-продажу вимог ст. 203 Цивільного кодексу України чи обставин передбачених ст.217-235 Цивільного кодексу України, які б свідчили про недійсність оспорюваного правочину. Право особи на судовий захист визначено ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, а також ст.3 ЦПК України згідно якої кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України визначені способи захисту порушеного, невизнаного чи оспорюваного права особи. В силу принципу диспозитивності судочинства, визначеного ст. 11 ЦПК України, відповідно до якого суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і на підставі поданих ними доказів, право на обрання способу захисту порушеного права при зверненні до суду належить виключно позивачеві. З огляду на наведені обставини, зважаючи на те, що позивачем обрано спосіб захисту шляхом визнання правочину недійсним, при цьому нею неподано суду жодних доказів, які б свідчили про недійсність договору купівлі-продажу, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі ст.ст.203, 204, 215 Цивільного кодексу України та

Outcome: dismissed