Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом до відповідача, зазначивши, що є одноособовою власницею домоволодіння № [ADDRESS], який належить позивачу на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.10.2011 року. Третя особа по справі є дочкою позивача. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2017 року розірвано шлюб між [PERSON] та відповідачем. Відповідач зареєстрований за зазначеною вище адресою, але фактично з липня 2017 року та по даний час в будинку не проживає. Оскільки відповідач не проживає за адресою [ADDRESS], виникають проблеми із оформленням субсидії на житлово-комунальні послуги. Добровільно зняти себе з реєстрації відповідач обіцяв одразу після розірвання шлюбу з дочкою позивача, але до тепер не вчинив жодних дій для цього. Позивач просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком № [ADDRESS]. Позивач у судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку. Позовні вимоги підтримала та просила суд розглядати справу у її відсутність, про що надала письмову заяву. Відповідач у судове засідання не з'явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надавав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання заперечень проти позову, у зв'язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про місце, дату та час судового розгляду справи була сповіщена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, не надавала заяви про розгляд справи за їх відсутності. Суд, дослідивши докази в їх сукупності, вважає, позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.10.2011 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Циганко О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 5-1447, домоволодіння № [ADDRESS] належить [PERSON]. Третя особа по справі є донькою позивача. Відповідач знаходився у шлюбі з третьою особою, тому був вселений до будинку позивача, як член сім'ї, та зареєстрований відповідно до чинного законодавства, що підтверджується довідкою № 119465 від 25.09.2018 року про склад сім'ї або зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою [ADDRESS]. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03.08.2019 року розірвано шлюб між третьою особою та відповідачем по справі. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла,які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення,яке вони мають право займати,визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач не проживає в будинку з 10 червня 2017 року, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей відповідача в квартирі не має. Факт не проживання відповідача у будинку [ADDRESS], встановлено розписками сусідів, підпис яких засвідчено головою квартального комітету № 27. Оскільки відповідач не проживає у житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, то суд вважає за можливе визнати відповідача, таким, що втратив право користування домоволодінням [ADDRESS]. Згідно зіст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір в сумі 704,80 грн.

Outcome: approved