Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

позивач звернулась до суду з означеним позовом, посилаючись на те, що є власником квартири, розташованої за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Паланочна (раніше вулиця Комсомольська)[ADDRESS]. В означеній квартирі зареєстрований син позивача - [PERSON], який в квартирі не проживає та ніколи не проживав, вищезазначеним житлом не користувався та не брав участі у її утриманні, хоча і зареєстрований в ній з 2006 року. Фактично [PERSON] проживав та проживає за адресою: [INFO]. Відповідач не бажає в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку, чим порушує права позивача. Тому позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеною квартирою. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити. Вказали на те, що в 2006 році позивач зареєструвала відповідача у спірній квартирі. Однак, відповідач весь час з моменту його реєстрації фактично мешкав з батьком за адресою його проживання. Після фактичного припинення шлюбних відносин з батьком відповідача, син залишився проживати з батьком, на що вказує рішення суду про стягнення аліментів на утримання відповідача з позивача на користь батька відповідача. У квартирі, що є предметом спору проживає старший син позивача, а відповідач має ключі від вхідних дверей, замки на яких з 2008 року не мінялись. Батько відповідача звернувся до позивача з вимогою надати ключі від квартири, що стало підставою звернення до суду, оскільки відповідач більше року в квартирі не проживає, залишаючись зареєстрованим у ній. В судове засідання 14 листопада 2011 року позивач не з`явилася, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність. Не погоджуючись з позовом у зустрічній позовній заяві відповідач зазначив, що позов не визнає, оскільки відповідач не є власником квартири, оскільки не здійснила державної реєстрації права власності. Зазначає, що правовою підставою для реєстрації особи є проживання або перебування особи у житлі за певною адресою. Ст.ст. 13, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 321 ЦК України, на які посилається позивач не передбачають виселення з квартири. [PERSON] призначено субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг на опалювальний період, з квітня 2016 року та призначено субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг на неопалювальний період, з травня місяця 2016 року по листопад 2016 року включно щомісячно щодо квартири, що знаходиться за адресою: вул. Паланочна. буд. 41. кв. 122, м. Новомосковськ. Дніпропетровська області. Самі по собі акти про не проживання, подані до суду позивачем складені працівником «КомЕнерго-Новомосковськ» та не сусідами і містять лише припущення про не проживання особи, не містять достовірної інформації щодо обставини, яку вони встановлюють, а саме: часових періодів не проживання, наявності чи відсутності майна відповідача у квартирі, часу вибуття та не проживання, причин не проживання, тобто не можуть бути доказом не проживання особи в квартирі, а є тільки свідченням її відсутності під час приходу осіб, що склали акт. Також з актів не вбачається, чи складались вони з виходом до квартири, чи в приміщенні «КомЕнерго-Новомосковськ». Позивач не надав доказів того, що у відповідача наявне інше місце проживання, за яким було-б забезпечено конституційне право останнього на житло. Натомість призначення для відповідача субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних витрат щодо квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], засвідчує, що відповідач ніколи не втрачав звязок із квартирою, адже оплачував заборгованість по комунальних платежах і квартира є єдиним місцем проживання. Також подав суду зустрічний позов, у відповідності до вимог якого просив: встановити, право користування чужим майном (сервітут) [PERSON] на невизначений строк щодо квартири [ADDRESS]; зобовязати [PERSON] не перешкоджати [PERSON], в користуванні квартирою № 122 в будинку № 41 по вул. Паланочній у м. Новомосковську Дніпропетровської області; вселити [PERSON], у житлове приміщення - квартиру [ADDRESS]. Вимоги зустрічного позову обґрунтовано тим, що відповідач за первісним позовом є інвалідом з дитинства, зареєстрований за адресою: [INFO], іншого місця проживання, за яким було-б забезпечено його конституційне право на житло, не має. Є сином [PERSON] - власника житлового приміщення: квартири [ADDRESS]. У звязку із сімейними обставинами (розлучення батьків), вирішив проживати не за місцем реєстрації, окремо. [PERSON], є членом сімї позивача за первісним позовом, оскільки зареєстрований і проживав у спірній квартирі, іншого місця проживання не має. Посилаючись на норми ст. 401, 403, 405 ЦК України, п.п.1, 2 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод вказує, що захист права користування спірним житловим приміщенням можливий шляхом встановлення сервітуту та вселення в житлове приміщення, оскільки позивач за первісним позовом неправомірно відмовляє йому в праві користуванні спірним житловим приміщенням, то сервітут, згідно з частиною третьою ст. 402 ЦК України, може бути встановлений судом. При цьому зазначає, що збереження за відповідачем права користування спірною квартирою є законним і справедливим, враховуючи те, що він не має іншого місця проживання, за яким було б забезпечено його конституційне право на житло. Визнання [PERSON] такою особою, що втратила право на користування житлом, насправді, призведе до порушення його конституційних прав. Вважає, що не проживав у квартирі відповідача з поважних причин, внаслідок того, що не може увійти до квартири, не може користуватися нею через заперечення зі сторони позивача за первісним позовом. Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти задоволення позову, вказуючи, що причиною не проживання відповідача в квартирі є перешкоди, вчинені позивачем. Зокрема, позивач не дає ключі від квартири, не допускає відповідача до квартири, а відповідач самостійного доступу до неї не має. Посилання позивача, що відповідач не сплачує комунальні послуги є хибним, оскільки позивач користується пільгами по сплаті комунальних послуг через стан здоров`я відповідача. Відповідач бажає мати своє, окреме від батька місце проживання, власного житла у власності не має. Таким чином, просила задовольнити зустрічний позов та відмовити в задоволенні первісного. В судове засідання, призначене на 14 листопада 2016 року відповідач не з`явився, просив розглянути справу за його відсутності. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася. У відповідності до отриманої судом зави, просила розглянути справу за її відсутності. Не заперечила проти задоволення позову. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач в період з 22 лютого 1991 року по 16 липня 2008 року перебувала у шлюбі з [PERSON]. 21 вересня 2004 року позивач була зареєстрована за адресою: вул. сучкова, 23/48 в м.Новомосковську Дніпропетровської області. з 08 вересня 2005 року, позивач була зареєстрована за адресою: [INFO]. З 18 грудня 2012 року зареєстрована за адресою: [INFO] з18 грудня 2012 /а.с.5-7/. Відповідач є рідним сином позивача /а.с.8/. 23 листопада 2006 року [PERSON] зареєстровано в житловій квартирі, розташованій за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Паланочна (раніше вулиця Комсомольська)[ADDRESS] /а.с.19/. 11 лютого 2009 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на житлову квартиру, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Паланочна (Комсомольська)[ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері - [PERSON], померлої 27 березня 2007 року /а.с.12/. У відповідності до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 67097153 від 01 вересня 2016 року, право власності за позивачем на спірну житлову квартиру зареєстроване за позивачем 25 лютого 2009 року. Як вбачається з [PERSON] від 12 жовтня 2015 року, від 01 квітня 2016 року інспектора УІР ТОВ «КК «КомЕнерго-Новомосковськ» [PERSON], складеного в присутності мешканців квартир № 125 та 76 будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Комсомольська, буд. 41 [PERSON], [PERSON], [PERSON] прописаний в кв.№ 122 будинку № 41 по вул. Комсомольській в м. Новомосковську Дніпропетровської області не проживає в квартирі з 2006 року по час складання акту. Також з [PERSON] № 99 від 11 травня 2016 року, складеного спеціалістом І категорії загального відділу [PERSON] комітету Новомосковської міської ради [PERSON] в присутності мешканців квартир № 125 та 76 будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Комсомольська, буд. 41 [PERSON], [PERSON], вбачається, що [PERSON] прописаний в кв.№ 122 будинку № 41 по вул. Комсомольській в м. Новомосковську Дніпропетровської області не проживає в квартирі з 23 листопада 2006 року по час складання акту. У відповідності до заочного рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 2-1861/2008 р. від 22 квітня 2008 року, з позивача присуджено до стягнення аліменти на утримання відповідача на користь [PERSON] Рішенням суду встановлено, що [PERSON] проживає з [PERSON] та знаходиться на його утриманні. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що знайома з позивачем та відповідачем. [PERSON] проживає з батьком по вул.І.Франко в м.Новомосковську з моменту народження. В квартирі [ADDRESS] не проживає та не проживав. [PERSON], допитана в якості свідка повідомила, що знає позивача та відповідача. [PERSON] проживає з батьком по вул.І.Франко в м.Новомосковську приблизно з 2006-2008 року. В квартирі [ADDRESS] вона відповідача не бачила. Розглядаючи вимоги первісного позову, суд виходить з наступного. При розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, та правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, колишніми членами його сімї, а також членами сімї колишнього власника житла. У першому випадку втрата права користування житловим приміщенням колишнього власника є наслідком припинення його права власності на це приміщення (ст.346 ЦК України). У разі виникнення спору між власником і членами його сімї необхідно врахувати, що право члена сімї власника на користування житлом є сервітутним правом, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог стст.405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність без поважних причин члена сімї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо іншого не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Щодо виселення колишніх членів сімї власника, то відповідно до стст.9, 156, 157 ЖК сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сімї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сімї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього кодексу. Передбачені стст.9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів сімї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції, ст.319, чч.1, 2 ст.321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК. Стосовно збереження права користування житлом членами сімї колишнього власника слід зазначити про усталену практику Верховного Суду з цього питання. Так, відповідно до висновків, що містяться в ухвалах у справах №№6-10723св08, 6-2778св08, 6-55662св10, право члена сімї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сімї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сімї на користування цим будинком. Чинним законодавством не передбачено перехід прав та обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сімї колишнього власника у випадку зміни власника. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 №1382-ІV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону. Виходячи з того, що закон №1382-ІV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (стст.71, 72, 116, 156 ЖК; ст.405 ЦК). Так, статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 383 ЦК України, передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право власника будинку, членів сім`ї власника користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок і із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням членів сім`ї власника, тимчасових мешканців. Частиною 2 статті 3 СК України визначено поняття сім`ї. Зокрема - сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Стаття 6 СК України визначає, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Викладене приводить суд до висновку про те, що відповідач, зареєстрований в квартирі зі згоди колишнього власника в 2006 році та з моменту набуття позивачем в порядку спадкування за законом після смерті колишнього власника квартири права власності - 11 лютого 2009 року, будучи членом сім`ї позивача набула права користування житловим приміщенням та до 09 квітня 2010 року, будучи членом сім`ї мала право користування житловим приміщенням, як член сім`ї власника житла. Водночас, відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, матеріали справи, показання свідків, допитаних в суді свідчать про відсутність відповідача у житловому приміщенні, як колишнього члена сім`ї, що належить позивачу з 2010 року по дату розгляду справи, тобто більше, ніж 1 рік. Жодних доказів того, що відповідач не проживав у житловому приміщенні з вини позивача, суду не подано. Доказів того, що не проживання у спірному житловому приміщенні пов`язане з об`єктивними, непереборними труднощами чи особливостями навчання, праці відповідача суду не надано. Саме по собі посилання на використання пільги по сплаті комунальних послуг не є підставою для висновку про збереження права користування житловим приміщенням, а тому відповідача необхідно визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням. При цьому, посилання відповідача щодо не набуття права власності на майно через не здійснення дій щодо реєстрації права власності спростовуються матеріалами справи, а посилання на невірно обраний захист порушеного права спростовуються змістом заявлених позовних вимог, а тому означені посилання суд не приймає до уваги. Крім того, суд не може прийняти до уваги посилання на відсутність у власності позивача іншого житлового приміщення, як на підставу для відмови у позові про зняття з реєстрації, посилання на неможливість порушення права користування відповідача, оскільки, як зазначено вище, в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник, яким є позивач має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання і право користування відповідача в силу закону є припиненим внаслідок не проживання останнього в квартирі з власної волі понад встановлений законодавством термін і таке втручання суду чітко передбачене законом і має на меті захист порушених прав власника означеного житлового приміщення, яким є інша фізична особа. Стосовно вимог зустрічного позову про встановлення права користування чужим майном (сервітуту), зобовязання усунення перешкод в користуванні та вселення суд виходить з наступного. Ст.401, 402 ЦК України визначає, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Після досягнення відповідачем повноліття та за умови не проживання з моменту досягнення повноліття протягом року у спірному житловому приміщенні правових підстав для встановлення сервітуту щодо спірного житлового приміщення, як за законом так і за договором, заповітом матеріали справи не містять, відтак підстав для встановлення сервітуту щодо спірної квартири суд не вбачає. Що-ж до вимог про усунення перешкод в користуванні та вселення, суд, з урахуванням викладеного вважає їх такими, що задоволенню не підлягають, оскільки доказів створення позивачем перешкод в користуванні житлом, як і доказів поважних причин не проживання протягом річного строку з моменту досягнення повноліття суду не надано. За таких обставин, зібрані у справі докази та їх оцінка вказують на наявність підстав для визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вищезазначеною адресою, задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 551,20 гривень, тому, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, судовий збір в розмірі 551,20 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved