Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

Позивач звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] та просила визнати недійсним договір комерційної концесії (франчайзингу) №2845АЛ від 15.06.2020 року, який укладено між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та фізичною особою [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 15.06.2020 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та фізичною особою [PERSON] укладено договір комерційної концесії (франчайзинг) № 2845АЛ, відповідно до умов якого правоволоділець зобов`язується надати користувачеві (за винагороду) на зазначений у договорі строк право використовувати в підприємницькій діяльності користувача комплекс приналежних правоволодільцеві виключних прав, а саме: право на фірмове найменування і комерційне позначення правоволодільця, на охоронювану комерційну інформацію, на товарний знак і знак обслуговування. Позивач зазначає, що за умовами пункту п.1.2. Договору користувач має право використовувати приналежний правоволодільцеві комплекс виключних прав на території міста Дніпро для однієї торгової точки, без права продажів онлайн. Пунктом 1.5. Договору встановлено, що для виконання умов цього Договору правоволоділець надає також: право на користування торговою маркою « [INFO] », яке оформлюється за Додатком до цього Договору; право на продаж продукції під торговою маркою « [INFO] »; повний інструктаж щодо всіх процесів роботи торгової точки й організації роздрібної торгівлі; право на рекламну підтримку в соцмережах та інших рекламних проектах для просування торгової марки « [INFO] ». Позивач вказує, що лише після укладення договору комерційної концесії (франчайзингу) №2845АЛ від 15.06.2020 року позивачу стало відомо про те, що власником (володільцем реєстрації) торгової марки « [INFO] » є саме фізична особа [PERSON] , а не фізична особа-підприємець [PERSON] , як зазначено у договорі. Позивач стверджує, що укладаючи оспорюваний договір у якості фізичної особи-підприємця, [PERSON] усвідомлювала, що вона, як суб`єкт підприємницької діяльності, не мала права на укладення вказаного договору. В той же час, у договорі комерційної концесії (франчайзингу) № 2845АЛ від 15.06.2020 року зазначено про те, що правоволодільцем торгової марки « [INFO] » є фізична особа-підприємець [PERSON] , що в своє чергу є умисним повідомленням відомостей, які не відповідають дійсності. При цьому істотність значення обставин, щодо яких позивача введено в оману, полягає в укладенні позивачем договору з особою, яка не володіє відповідними правами (не є власником (володільцем реєстрації торгової марки « [INFO] »), а також спробою уникнути порушення вимоги, передбаченої ч.1 ст. 1117 ЦК України. 02.02.2021 року ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. 01.06.2021 року ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду. 07.06.2021 року на адресу суду надійшов відзив відповідача, відповідно до якого остання зазначає, що магазин під торговою маркою « [INFO] » позивачем було відкрито 12.09.2020 року, сторони виконували умови договору. Про реєстрацію знаку для товарів і послуг позивач могла дізнатись з бази даних Інституту інтелектувальної власності України, яка є відкритою. Крім того, відповідач зазначила, що 25.09.2020 р. за її заявкою від 16.10.2018 р. було видано свідоцтво № [NUMBER] про реєстрацію знака і всі права, яка випливають із даного свідоцтва, діють з моменту подання заявки, а отже позивачем не доведено факт застосування до неї обману і відсутні підстави для визнання правочину недійсним. Крім того, в обґрунтування заперечень відповідач посилається на те, що сторонами 12.09.2020 року було укладено договір «Про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності та відомостей, що становлять комерційну таємницю», однак про даний договір та правовідносини позивач у позовній заяві не зазначила. Сторони дійшли згоди по всім істотним умовам договору, більше того, всі умови було виконано сторонами. Магазин було відкрито 12.09.2020 року, та він про функціонував під торговою маркою відповідача до грудня 2020 року, а позивачем згідно умов 3.1. договору було сплачено відповідачу 186199,00 гривень. Щомісячного роялті, обумовленого сторонами у п. 3.2. договору у розмірі 3% від суми проданих товарів, позивачем відповідачу сплачено не було. Відповідач зазначає, що позивачем порушено принцип добросовісності, який викладено у Постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 10 квітня 2019 року справі 390/34/17. Представником позивача подана заява про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача в ході судового розгляду заперечував проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у письмовому відзиві та комерційну недобросовісність позивача, яка використала товарний знак, право на який має відповідач, відкрила магазин, який тривалий час функціонував під цим знаком, отримувала дохід, не сплачуючи роялті, але в подальшому звернулась до суду з позовом, посилаючись на застосування відносно неї обману, хоча не повідомила суду про всі фактичні обставини справи. Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.06.2020 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та фізичною особою [PERSON] укладено договір комерційної концесії (франчайзинг) № 2845АЛ, відповідно до умов якого правоволоділець зобов`язується надати користувачеві (за винагороду) на зазначений у договорі строк право використовувати в підприємницькій діяльності користувача комплекс приналежних правоволодільцеві виключних прав, а саме: право на фірмове найменування і комерційне позначення правоволодільця, на охоронювану комерційну інформацію, на товарний знак і знак обслуговування. Відповідно до п.1.2. вказаного договору, користувач має право використовувати приналежний правоволодільцеві комплекс виключних прав на території міста Дніпро для однієї торгової точки, без права продажів онлайн. Пунктом 1.5. договору встановлено, що для виконання умов цього Договору правоволоділець надає також: право на користування торговою маркою « [INFO] », яке оформлюється за Додатком до цього Договору; право на продаж продукції під торговою маркою « [INFO] »; повний інструктаж щодо всіх процесів роботи торгової точки й організації роздрібної торгівлі; право на рекламну підтримку в соцмережах та інших рекламних проектах для просування торгової марки « [INFO] ». Як вбачається з матеріалів справи, 12.09.2020 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено договір про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності та відомостей, що становлять комерційну таємницю, згідно з яким правоволоділець зобов`язується надати замовникові (за винагороду) на зазначений у договорі строк право використовувати в підприємницькій діяльності замовника комплекс приналежних правоволодільцеві виключних прав, а саме: право на комерційне найменування правоволодільця, на охоронювану комерційну інформацію, авторські права на твір (логотип). Відповідно до п.1.5. договору, для виконання умов цього договору правоволоділець надає також: виключне право на користування комерційним найменуванням « [INFO] »; право на продаж продукції під комерційним найменуванням « [INFO] »; виключне право на використання твору (логотипу) « [INFO] »; виключне право на розповсюдження твору (логотипу) « [INFO] »; виключне право на відтворення твору (логотипу) « [INFO] »; повний інструктаж щодо всіх процесів роботи торгової точки й організації роздрібної торгівлі; право на рекламну підтримку в соцмережах та інших рекламних проектах для просування комерційного найменування «[INFO]». Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.1. ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.1115 ЦК України, за договором комерційної концесії одна сторона (правоволоділець) зобов`язується надати другій стороні (користувачеві) за плату право користування відповідно до її вимог комплексом належних цій стороні прав з метою виготовлення та (або) продажу певного виду товару та (або) надання послуг. Статтею 1116 ЦК України передбачено, що предметом договору комерційної концесії є право на використання об`єктів права інтелектуальної власності (торговельних марок, промислових зразків, винаходів, творів, комерційних таємниць тощо), комерційного досвіду та ділової репутації. Договором комерційної концесії може бути передбачено використання предмета договору із зазначенням або без зазначення території використання щодо певної сфери цивільного обороту. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Обман - це навмисне введення в оману сторони правочину іншою стороною або особою, в інтересах якої вчиняється правочин. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В той же час, як вбачається з матеріалів справи,16.10.2018 року відповідач подала до Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» заявку на знак для товарів і послуг « [INFO] ». За вказаною заявкою 25.09.2020 було видане свідоцтво № [NUMBER] про реєстрацію знака. Згідно з п. 1 ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» права, що випливають із свідоцтва, діють з дати подання заявки. Оскільки права на знак « [INFO] » діють з 16.10.2018, а Договір був укладений 15.06.2020, протягом всього строку дії Договору позивач міг законно здійснювати права, що випливають із свідоцтва і надані йому Договором, і підстави для визнання договору недійсним відсутні. З огляду на викладене, позивачем не доведено, що відповідач при укладенні оспорюваного правочину діяла умисно та ввела позивача в оману стосовно належності їй права на знак для товарів і послуг « [INFO] ». Натомість, відповідно до положень ч.1 ст. 1117 ЦК України сторонами в договорі комерційної концесії можуть бути фізична та юридична особа, які є суб`єктами підприємницької діяльності. Позивач, укладаючи договір від 15.06.2020 р. не мала статусу фізичної особи-підприємця, оскільки відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб була зареєстрована підприємцем лише 19.08.2020 р. В подальшому, позивач, як встановлено судом, виконувала умови договору, відкрила магазин, користувалась знаком для товарів, що належить відповідачу, однак 09.12.2020 р. звернулась до суду з позовом про визнання договору від 15.06.2020 р. недійсним, зазначаючи як на одну із підстав, відсутність у неї статусу фізичної особи-підприємця. В даному випадку, на думку суду, позивач діє недобросовісно. Відповідно до постанови Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 10.04.2019 року по справі №390/34/17, добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». З огляду на всі вищевказані обставини та наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позивачем було порушено принцип комерційної добросовісності. При цьому, позивачем не надано суду належних та достатніх доказів, які б свідчили про недійсність оспорюваного правочину, порушення її прав при укладенні такого правочину, з огляду на що, позов не підлягає задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України, а тому судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed