Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до фізичної особи - підприємця [PERSON] про розірвання договору та стягнення коштів. Свій позов мотивує тим, що 25 грудня 2013 року вона уклала договір AS-332 з фізичною особою - підприємцем [PERSON] на виготовлення та передачу у власність ПВХ конструкцій. З метою оплати замовлення по виготовленню та передачу у власність ПВХ конструкцій 25 грудня 2013 року було укладено договір про надання кредиту. Відповідно до умов договору, відповідач зобов'язувався в строк до 30 діб з моменту підписання договору передати товар. Однак відповідач умови договору не виконав, в добровільному порядку відмовляється розірвати договір та повернути позивачу кошти. Внаслідок порушення умов договору відповідач зобов'язаний сплатити [PERSON] неустойку в розмірі 0,1% від вартості даного договору за кожний робочий день прострочення в сумі 88 гривень. Крім того, вказує, що у зв'язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов'язань за договором фізична особа - підприємець [PERSON] завдав позивачу моральної шкоди, яку вона оцінює в 3000 гривень. На підставі викладеного, просить суд розірвати укладений між нею та відповідачем договір AS-332 від 25 грудня 2013 року, стягнути з відповідача на користь [PERSON] сплачені нею кошти в сумі 4000 гривень, неустойку за прострочення зобов'язань в сумі 88 гривень та моральну шкоду в сумі 3000 гривень. Позивач подала суду заяву в якій просила справу слухати в її відсутності, не заперечувала щодо постановлення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази в справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 грудня 2013 року [PERSON] уклала договір AS-332 з фізичною особою - підприємцем [PERSON] на виготовлення та передачу у власність ПВХ конструкцій. Відповідно до ч.1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до п. 3.1., 3.2. умов договору AS-332 від 25 грудня 2013 року, відповідач зобов'язувався в строк до 30 діб з моменту укладання договору передати товар. Вартість товару становить 4000 гривень. Згідно ч.1 ст. 662 ЦК України, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Відповідно до ч.1 ст. 663 ЦК України, продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Позивач в свою чергу в повній мірі виконала умови договору, перерахувавши на поточний рахунок фізичної особи - підприємця [PERSON] кошти в сумі 4000 гривень, що стверджується копією листа № 9054-23.1-б/б від 04 лютого 2014 надісланого ПАТ «Альфа-Банк» (а.с. 9). Також встановлено, що станом на 12 березня 2014 року відповідач умови договору AS-332 від 25 грудня 2013 року не виконав, замовлення позивачу передано не було. Частиною 1 статті 665 ЦК України передбачено, що у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Аналіз встановлених судом обставин та наведених положень законодавства дає підстави зробити висновок, що між сторонами виникли договірні зобов'язання, які випливають із договору купівлі-продажу. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ч. 3 ст. 653 ЦК України, у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Таким чином, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що фізична особа - підприємець [PERSON] неналежним чином виконав взяті на себе зобов'язання, а саме не виготовив та не передав у власність позивачу ПВХ конструкцій, що є істотним порушенням договору, тому договір AS-332 від 25 грудня 2013 року слід розірвати та припинити зобов'язання сторін за даним договором. Згідно п.4 ч.1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди. З огляду на наведене слід стягнути з фізичної особи - підприємця [PERSON] в користь [PERSON] сплачені кошти за договором AS-332 від 25 грудня 2013 року в сумі 4000 гривень. Відповідно до п.4.2 договору AS-332 від 25 грудня 2013 року, у випадку невиконання п.3.2. даного договору, виконавець зобов'язується сплатити неустойку в розмірі 0.1% від вартості даного договору за кожний робочий день прострочення, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача неустойки за прострочення зобов'язань в сумі 88 гривень підлягає до задоволення. Відмовляючи позивачу в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд керується ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. Позивачами не наведено факту заподіяння моральної шкоди діями відповідача та не подано про це належних доказів. Відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір.

Outcome: partial