Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS], а також стягнути витрати по сплаті судового збору, зазначивши, що 04 серпня 2016 року вона придбала квартиру [ADDRESS] та є її власником. Однак, в належній їй квартирі зареєстрований член сімї колишнього власника, при цьому на теперішній час він в квартирі не проживає, його речей в квартирі немає, а тому може бути визнаним таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Представник позивача в судове засідання не зявився, від нього надійшла заява з проханням розглянути справу за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги, викладені в позовній заяві підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, не повідомив суд про причини неявки, про місце та час судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить його підпис у розписці про сповіщення дати розгляду справи, заяви про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за його відсутності від нього не надходило, тому суд визнає його неявку неповажною та вважає можливим заочно розглянути справу за його відсутності на підставі наявних у справі доказів. При цьому в попередньому судовому засіданні позивач надав письмові заперечення, відповідно до яких просив врахувати ту обставину, що в спірній квартирі зареєстрований його неповнолітній син, відчуження спірної квартири відбувалось без його згоди, та квартиру він звільнив під тиском сторонніх осіб. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. При цьому згідно листа Верховного Суду України від 27.09.2010 року, направленого на імя голів Апеляційного суду АРК, областей міст Києва та Севастополя, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату судового засідання не зявився до суду та від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або повідомлені ним причини визнані неповажними, незалежно від того це його перша чи повторна неявка, суд має право на ухвалення заочного рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяви представника позивача про слухання справи за його відсутності та відсутності позивача, а також в звязку з неявкою відповідача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню за наступними підставами. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 04 серпня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2726, [PERSON] передала у власність, а [PERSON] прийняла квартиру [ADDRESS] /а.с.5.6/. Вказана обставина також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с.7,8/. Згідно п. 12 договору купівлі-продажу квартири від 04 серпня 2016 року сторони дійшли згоди, що відсутні права третіх осіб, у тому числі неповнолітніх та малолітніх осіб, недієздатних або обмежено дієздатних осіб на право користування, та сервітути щодо відчужуваної квартири. Нотаріусом доведено, що право користування відчужуваною квартирою не мають діти, недієздатні або обмежено дієздатні особи і права зазначених осіб не порушуються /а.с.7,6/. Однак, відповідно до довідки Мелітопольського МВ УДМС України в Запорізькій області від 03 серпня 2016 року за адресою: [ADDRESS], зареєстрований [PERSON], неповнолітні діти не зареєстровані /а.с.9/. Як вбачається з довідки КП «Житломасив» відповідач [PERSON] є членом сімї (чоловік) продавця квартири [PERSON] /а.с.22/. Відповідно до ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Отже, втрата права користування житловим приміщенням колишнього власника є наслідком припинення його права власності на це приміщення. Стосовно збереження права користування житлом членами сім'ї колишнього власника слід зазначити про усталену практику Верховного Суду України з цього питання . Так, відповідно до висновків, що містяться в ухвалах у справах: № 6-10723св08, № 6-2778св08, № 6-55662св10, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а, отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник квартири /будинку/ має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сімї. Відповідно до ст. 391 ЦПК України власник майна має прав вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд не приймає до уваги доводи позивача на обґрунтування заперечень проти позову, оскільки позивачем не зазначено доказів на їх підтвердження, зокрема відсутні докази на підтвердження його примусового виселення з квартири, також спростовуються посилання відповідача на довідки комунального підприємства датовані 2015 роком, оскільки правочин був вчинений в 2016 році, та на підтвердження реєстрації лише відповідача у спірній квартирі матеріали справи містять довідку органів міграційної служби, датовані 2016 роком. Натомість вимоги позивача підтверджуються вищенаведеними обставинами справи, підтвердженими належними та допустимими доказами, і нормами матеріальними права. Отже, оскільки позивач на підставі договору купівлі купівлі-продажу квартири від 04 серпня 2016 року є власником квартири, а відповідач не є членом сімї нового власника, то існують всі підстави усунення перешкод у користуванні правом власності шляхом визнання відповідача такими, що втратив право користування жилим приміщенням. На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає можливим визнати відповідача таким, що втратив право користування вищевказаним житловим приміщенням. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: approved