Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи - приватний нотаріус [PERSON], Обласне комунальне підприємство ЛОР «БТІ та ЕО», відділ приватизації Галицького району м.Львова, в якому просить визнати недійсним договір дарування від 20.08.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, свідоцтво про право власності №Г-0167' 6 в частині 2/3 часток квартири [ADDRESS], визнати за [PERSON]. та [PERSON] по 1/3 частини квартири [ADDRESS] на праві власності. В обґрунтування позовних вимог, позивач покликається на те, що спірна квартира належала їй, [PERSON] та [PERSON] на праві власності. У 1999 році позивач та її неповнолітній син [PERSON] знялись з реєстрації у квартирі та зареєструвались в с.Бутини, однак продовжували проживати у квартирі. В 2003 році вони звернулись до Галицької районної адміністрації з заявою про надання дозволу на перепланування квартири з приєднанням туалету та балкону загального користування і розширення квартири за рахунок горища. Позивач працювала в Республіці Польща та перепланування квартири проводилось за її кошти. Її дочка [PERSON] зверталась з вимогою подарувати свої частки, оскільки так простіше буде отримати необхідні дозвола. Зі сторони [PERSON] відносно позивача та її сина постійно лунали погрози. Підписання оспорюваного договору не відповідало їх внутрішній волі. Позивач та її син не передавали [PERSON] правовстановлюючі документи та ключі від квартири. Вважає, що оспорюваний договір не відповідає вимогам закону та має бути визнаний недійсним, оскільки такий є фіктивним. В подальшому позивачем неодноразово доповнювались позовні вимоги, згідно яких остання також просить визнати недійсним договір «Про зміну форми власності та про визначення часток в спільній сумісній власності» та його державну реєстрацію, визнати недійсною державну реєстрацію договору дарування, визнати недійсною державну реєстрацію свідоцтва про право власності на спірну квартиру, видане [PERSON], зобов'язати Галицький відділ приватизації повернути їй та її сину свідоцтво про право власності на спірну квартиру, видане виконавчим комітетом Львівської міської ради, скасувати розпорядження Галицької районної адміністрації №80 від 24.01.2006р. «Про оформлення права власності на квартиру [ADDRESS] та встановити правила користування спірною квартирою. В судовому засіданні позивач та її представник, кожен окремо, позов підтримали, дали пояснення аналогічні доводам, викладеним у позові. Просять позов задоволити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов заперечив з мотивів викладених у письмових запереченнях. Просить в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача Галицької районної адміністрації Львівської міської ради в судовому засіданні позов заперечила з мотивів безпідставності. Просить в задоволенні позову відмовити. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в суд не з'явилась, подала письмові заперечення на позов, згідно яких позов заперечує та просить відмовити в його задоволенні, а також слухати справу у її відсутності. Представники третіх осіб ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», відділу приватизації Галицького району м.Львова в судове засідання не з'явились, хоч про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Суд ухвалив слухати справу у їх відсутності. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з нижченаведеного. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Судом встановлено наступне. Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 10.08.1999 року, квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] /Т.1 а.с.128/. Як видно з копій паспорта [PERSON] та [PERSON], останній в 1999 році були зняті з реєстрації в кв.[ADDRESS] та зареєстровані в с.Бутини, Сокальського району, Львівської області /Т.1 а.с.65, 67/. 23.07.2004 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про зміну форми власності та про визначення часток в спільній сумісній власності, згідно якого останнім визначено по 1/3 частки у квартирі [ADDRESS] /Т.1 а.с.226/. 20.08.2004 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування частини квартири, згідно якого [PERSON] та [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняла в дар 2/3 частини квартири [ADDRESS] /Т.2 а.с.46/. На підставі вказаного договору дарування від 20.08.2004 року, [PERSON] було оформлено право власності на 2/3 частини вищезгаданої квартири. В подальшому, після проведення здійснення перепланування спірної квартири, на підставі розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради №80 від 24.01.2006 року, відділом приватизації державного житлового фонду Галицького району було видане свідоцтво про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] /Т.1 а.с.74, 81/, яке останньою було подано в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» /Т.1 а.с.72/. Аналізуючи наведене, встановлено, що квартира [ADDRESS] перейшла у власність [PERSON] на підставі договору дарування від 20.08.2004 року, за яким [PERSON] та [PERSON], попередньо виділивши частки у спільній власності, подарували свої частки у вказаній квартирі [PERSON] Стаття 717 ЦК України визначає, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У відповідності до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого, є свобода договору, суть якої полягає, зокрема і в тому, що сторони є вільними у визначенні умов договору. Згідно ч.3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства впливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійним (ч.1 ст.231 ЦК України). Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином (ч.1 ст.234 ЦК України). У пунктах 21, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Як видно з матеріалів справи, ні [PERSON], ні [PERSON] не звертались до Галицького РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області чи до ЛКП «Центральне» з заявами про усунення перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] /Т.3 а.с.107,108/. В судовому засіданні встановлено, що вищезгадані договори дарування від 20.08.2004р., і про зміну форми власності та визначення часток в спільній сумісній власності від 23.07.2004р. були добровільно підписані [PERSON] та [PERSON], а відтак останні погодились зі всіма умовами даних договорів, тобто були усвідомлені про правові наслідки таких правочинів та бажали їх настання. Також, позивачем не надано жодних належних доказів на підтвердження доводів щодо підписання договорів під тиском з боку відповідачки та її співмешканця. Окрім того, судом не здобуто жодного належного доказу, який би свідчив про підробку заяви від 27.07.2004р. про реєстрацію прав власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] від імені [PERSON] та [PERSON], оскільки висновки експертизи, які в судовому засіданні підтвердили експерти [PERSON], [PERSON], не дали однозначної відповіді на це питання, а інших доказів підробки позивачем не представлено. Крім того, в ході розгляду справи не здобуто жодного належного доказу щодо порушень допущених при реєстрації правочинів, оформлення документів щодо вищевказаної квартири, в тому числі приватним нотаріусом, Галицькою районною адміністрацією, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» та відділом приватизації. Таким чином, дослідивши обставини справи, заслухавши доводи сторін та перевіривши докази по справі, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається позивач не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оспорювані договори укладені з дотримання вимог цивільного законодавства, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed