Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком № [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог вказувала, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS], в якому, окрім інших членів її родини, зареєстрований, але з травня 2016 року не проживає її онук [PERSON] [INFO]. Так, через аморальну поведінку, зловживання спиртними напоями, в травні 2016 року між нею та онуком [PERSON] відбулась сварка, внаслідок якої онук забрав свої речі та виїхав з її будинку. З того часу спроб повернутися до будинку не здійснював, тобто відповідач не проживає в будинку без поважних причин, спірним житлом не цікавиться, за комунальні послуги та утримання будинку не сплачує, через що позивач позбавлена можливості використовувати свої права, що зумовлені даною власністю, в тому числі що стосуються витрат з його утримання, на які також впливає кількість осіб зареєстрованих у даному житловому будинку. Вважає, що єдиним способом захисту її прав як власника вказаного будинку можливе лише з визнанням відповідача таким, що втратив право користування цим житлом. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги своєї довірительки підтримала та пояснила про вищевикладене, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, хоча про час та місце судового засідання повідомлявся за місцем реєстрації, а також через оголошення у пресі та розміщене на офіційному вебсайті Жовтневого районного суду Миколаївської області від 21.12.2017 р. (https://gt.mk.court.gov.ua/sud1411/gromadyanam/ogolos/a ), у зв'язку з чим, суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є двоюрідною сестрою [PERSON], який до травня 2016 року проживав із їх бабусею [PERSON] в [ADDRESS]. Однак в травні 2016 року, після чергової сварки, її брат [PERSON] забрав свої речі та пішов з даного будинку. З того часу до бабусі не приходив, його речей у будинку немає. Перешкод у користуванні будинком йому ніхто не чинить. З родичами не спілкується, де він мешкає їм невідомо. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив наступне. Житловий будинок № [ADDRESS] належить позивачу [PERSON], що підтверджується даними копії свідоцтва про державну реєстрацію права власності позивача щодо цього майна (а.с. 8). Відповідно до положень ст. 264 ЦАК України, вирішуючи питання про правову норму, яка підлягає застосуванню до даних правовідносин, суд виходить з наступного. [PERSON] є онуком позивача [PERSON] Житловий будинок за адресою [ADDRESS] є особистою власністю позивача. За такого суд вважає, що в даному випадку, підлягають застосуванню положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України, які регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Як вбачається з довідки Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 12.12.2017 року №1988, до складу сім'ї [PERSON], окрім інших осіб, входить - онук [PERSON], [INFO] (а.с. 9), що також підтверджується даними побуди нової книги (а.с. 18). В той же час, з травня 2016 року [PERSON] своє право на проживання у даному будинку не використовує та факт непроживання відповідача у житловому будинку позивача [PERSON], також підтверджується відповідним актом, що засвідчений свідками [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Так, згідно даного акту, [PERSON] в будинку своєї бабусі [PERSON] не мешкає з травня 2016 року, його речей в приміщенні будинку немає. Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено в ході судового розгляду, відповідач не проживає у даному житловому будинку більше одного року, тобто не використовує надане йому позивачем право житлового сервітуту з власної волі, про що він надав пояснення в судовому засіданні, отже за положеннями ч.2 ст. 405 ЦК - втратив право з використання даного сервітуту та позивач вправі, як власник даного майна, не продовжувати наданого відповідачу права з житлового сервітуту, яке відповідачем не використовувалось без поважних причин, отже вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування даним житловим будинком обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Outcome: approved