Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вимогами про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом - будинком [ADDRESS] та виселення їх із зазначеного житла. Позов мотивується тим, що позивач є власником будинку [ADDRESS] відповідно до свідоцтва № [NUMBER] , виданого приватним нотаріусом Жосан Т.І. 18.09.2020 року. Відповідачі є колишнім власником та його членами сім`ї, на теперішній час у них відсутні будь-які законні підстави для користування майном. В судове засідання 22.11.2021 року позивач не з`явилась. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Бельченко Ю.А. надав суду клопотання про зупинення провадження по справі, у задоволенні якого ухвалою суду відмовлено. У клопотанні зазначено, що відповідачі отримали копії про відкриття провадження та позовної заяви з додатками. Будь яких інших заяв, клопотань, відзивів суду не надано. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Суд встановив, що неявка учасників справи не перешкоджає Відповідно до ч.1ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату,час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи. Відповідно до ч.2ст.247 ЦПК України,у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Приймаючи до уваги викладене, визнавши матеріали справи достатніми для вирішення справи, а неявку учасників справи такою, що не перешкоджає розгляду заяви, суд розглядає заяву без участі сторін у справі. Судом встановлено: Відповідно до свідоцтва Р№1427 від 18.09.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Жосан Т.І., торги щодо реалізації предмета іпотеки - житлового будинку [ADDRESS] не відбулися і стягувач [PERSON] виявила бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало [PERSON] (а.с.10). Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав, право власності на домоволодіння - житловий будинок [ADDRESS] , зареєстровано 18.09.2020 року за [PERSON] (а.с.11). Місце проживання відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , зареєстровано вжитловому будинку [ADDRESS] (а.с.14). В клопотанні про зупинення провадження визнано обставину, що відповідачі проживають у спірному будинку. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідач [PERSON] є боржником за виконавчим провадженням, за яким спірне майно було виставлено на прилюдні торги у рахунок погашення боргу, відповідачі не є членами сім`ї позивача, спільним побутом із нею не пов`язані, тобто проживаючи та користуючись житлом перешкоджають власнику у здійсненні права власності на належне їй майно. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Як встановлено судом відповідач [PERSON] , з дітьми [PERSON] та [PERSON] ,вселилася у спірний будинок в якості члена сім`ї [PERSON] , тобто набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до висновку Великої палати Верховного Суду в справі №686/11782/17-ц від 15.01.2020 року, якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний по суті висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України, Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постановах від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), від 16 жовтня 2019 року у справі 243/9627/16-ц (провадження № 61-34009св18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 766/12748/16-ц (провадження № 61-31405св18). З урахуванням всього вищевикладеного суд приходить до висновку, що з втратою [PERSON] права власності на житловий будинок [ADDRESS] ,у зв`язку з примусовою реалізацією майна з прилюдних торгів в рамках виконавчого провадження, призводить до втрати відповідачем [PERSON] разом з дітьми права на користування та проживання в такому будинку та подальше проживання їх може розцінюватись як самоправне, тобто без законних на те підстав, зайняття жилого приміщення, що в свою чергу є підставою для виселення із займаного жилого приміщення (ч. 1 ст. 109, ч. 3 ст. 116 Української СРС). Такий висновок суду узгоджується із позицією Верховного суду, визначеній в постанові від 03 червня 2020 року в справі № 196/476/13-ц. Також, судом вищезазначений висновок зроблено з урахуванням основних засад (принципів) цивільного судочинства, а саме, як зазначено в ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 цього Кодексу). Також судом враховано пункт 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» згідно якого втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Верховний Суд в постанові від 15 січня 2020 року в справі 754/613/18-ц зазначив, що при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Так, судом з урахуванням зазначених вище вимог враховано співрозмірність та баланс інтересів між правом позивача реалізувати своє право власності в повному об`ємі тобто поліпшити свої та своїх близьких житлові права за рахунок отриманого у власність будинку та право відповідачів на житло, яке вони втратили з власної винної поведінки пов`язаної із борговими зобов`язаннями. З урахуванням всього вищевикладеного, принципів та засад цивільного судочинства, висновків ЄСПЛ та Верховного Суду суд вважає позовні вимоги [PERSON] , в частині визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , такими, що втратили право на користування спірним будинком та у зв`язку з цим їх виселення разом з [PERSON] без надання іншого житла обґрунтованими та такими, що переслідують законну мету. Враховуючи вищенаведене позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved