Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

Позивач звернулась до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з зазначеною позовною заявою в якій просила визнати за нею право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог у позовній заяві зазначено, що 14.05.1999 року вона уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу будинку за адресою [ADDRESS], однак, у зв'язку із нестачею коштів на нотаріальне посвідчення договору та подальшої реєстрації права власності на цей будинок, на підтвердження укладання договору [PERSON] виписала на її ім'я доручення від 25.06.1999 року щодо повного розпорядження будинком на його розсуд. 21.05.1999 року адреса будинку змінилась на: [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] померла, у зв'язку з чим вона позбавлена можливості зареєструвати право власності на зазначений будинок, тому вона звернувся до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву щодо розгляду цивільної справи без її присутності та без присутності її представника, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання теж не з'явився, на адресу суду надійшла заява щодо розгляду цивільної справи без участі їхнього представника та ухвалити рішення згідно чинного законодавства. Розгляд справи проводиться в порядку ч. 2 ст. 197 ЦПК України за відсутністю осіб, які беруть участь у справі без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання права власності. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на праві власності в порядку спадкування за законом належав будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про спадщину за законом, зареєстрованим в реєстрі за № 1215 (а.с. 64). Також в судовому засіданні встановлено, що згідно Рішення № 28 Миколаївської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 21.05.1999 року була проведена пере нумерація будинків в с. Миколаївка-1 Дніпропетровського району Дніпропетровської області та с. Сурське Дніпропетровського району Дніпропетровської області (а.с. 11), та адреса будинку, розташованого в [ADDRESS] була змінена з [ADDRESS] на [ADDRESS], а потім на [ADDRESS], що підтверджується довідкою Миколаївською сільської ради № 23 від 03.07.2014 року (а.с. 10). Так, згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як вбачається з матеріалів справи, 25.06.1999 року на ім'я [PERSON], [PERSON] була виписана доручення щодо повного розпорядження будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Юрченко Ларисою Леонідівною (а.с. 6). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 11.08.1999 року (а.с. 47). Таким чином позивач з 21.05.1999 року і по теперішній час користується зазначеним будинком, що також підтверджується довідками Миколаївської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області № 580 від 10.06.2014 року та № 608 від 25.06.2014 року (а.с. 9). Статтею 344 ЦК України, передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Тривалість володіння передбачає, що має закінчитися визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому, встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. Так, набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю можливе і у разі існування відомостей про попереднього власника, що унеможливлює набуття права власності як на безхазяйну річ. Крім того, Цивільний кодекс регламентує, що якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, тому вимоги [PERSON] про визнання права власності підлягають задоволенню, бо в судовому засіданні знайшли своє підтвердження в повному обсязі з причини правомірного набуття права власності. На підставі викладеного,

Outcome: approved