Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача в особі Державного підприємства «Київський державний завод «Буревісник» про про оскарження неправомірних дій, зобов'язання вчинити дії та відшкодування завданої моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що вона працювала на зазначеному підприємстві, з 07.08.975 року. 28.01.2014 року їй було виплачено заборгованість по заробітній платі за період з жовтня 2012 року по грудень 2013 року. Однак в порушення законодавства «Про оплату праці», ст. ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати», Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв»язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України № 159 від 21.02.2001 року, , відповідач, який зобо'язаний здійснювати компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків виплати заробітної плати, яка проводиться у разі її затримки на один і більше календарних місяців, чого відповідач не зробив. В зв'язку з чим відповідач має їй сплатити компенсацію втрати частини грошових доходів, за період з жовтня 2012 року по грудень 2013 року, а до того зробити відповідний розрахунок компенсації. Оскільки ДП «Київський державний завод «Буревісник» своїми протиправними діями, що виразились у порушенні її права на вчасне отримання заробітку, порушив це право, просить стягнути також моральну шкоду, яку оцінює у 3 000 грн. 00 коп. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позові, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, надавши заперечення проти позову. В своїх запереченнях посилався на безпідставність пзовних вимог, а також на те, що Дарницьким районним судом м.Києва вже не однократно виносились рішення за позовами [PERSON] з приводу стягнення заробітної плати, компенсації за затримку виплати заробітної плати та стягнення моральної шкоди. Отже позивачка не мала процесуального права звертатись до суду з даним позовом, оскільки вже існує рішення між тим ж самими сторонами про той самий предмет позову. Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] працювала на зазначеному підприємстві з 07.08.1975 року (а.с.67), але, з пояснень представника позивача встановлено, що відповідач/роботодавець всупереч ст. 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 1, 24 Закону України «Про оплату праці» не здійснював виплату належних їй всіх коштів. Судовими рішеннями Дарницького районного суду м.Києва встановлено, що відповідач неодноразово затримував до виплати заробітну плату позивачці, що змушувало її звертатись до суду за захистом своїх прав та наполягати на стягненні невиплаченої заробітної плати та компенсації за затримку її виплати (а.с.33-51). Однак вказані рішення не можна розглядати як підставу для закриття провадження по справі, оскільки наявні в матеріалах справи рішення судів від 17.11.2014 року та від 03.02.2014 року з подальшими процесуальними рішеннями вищестоящих судів стосуються інших предметів спору. Судом встановлено, що позивачці за період з жовтня 2012 року по грудень 2013 року була виплачена заборгованість по заробітній платі, яку вона отримала 28.01.2014 року, тобто з порушенням терміну виплати заробітної плати.(а.с.52-66). 15.03.2014 року позивачка була звільнена з роботи відповідно до Наказу №6 від 11.01.2014 року.в зв'язку із скороченням чисельності працівників.(а.с.68) Заробітна плата, згідно ч.1 ст. 94 КЗпП України, - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу та у відповідності до ст.115 вказаного Кодексу регулярно в робочі дні не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника, згідно до ст. 116 КЗпП України, виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Таким чином, відповідач зобов'язаний був в день звільнення позивача провести з ним розрахунок та виплатити всі суми, що належать йому, які на сьогодні відповідачем не виплачені, що не спростовується ним. З вини відповідача [PERSON] не виплачено при звільнені всіх сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України. Крім того, відповідно до ст. 34 Закону України про оплату праці», ст. ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв»язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України № 159 від 21.02.2001 року, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання зобов'язані здійснювати компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків виплати заробітної плати, яка проводиться у разі її затримки на один і більше календарних місяців, тому відповідач має сплатити [PERSON] компенсацію втрати частини грошових доходів, попередньо здійснивши розрахунок належних до виплати коштів за період з жовтня 2012 року по грудень 2013 року. Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених відповідними статтями Цивільного кодексу України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди, у тому числі ст. 2371 КЗпП України. Так, вказана норма КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд, надавши оцінку поясненням позивача, письмовим доказам в частині вирішення спору про відшкодування моральної шкоди, характеру правопорушення, вважає що в позивач не довів належним чином та не обґрунтував необхідності стягнення з відповідача моральної шкоди, отже в цій частині позов задоволенню не підлягає.. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення частини третьої статті 88 ЦПК України. Так, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 94, 115, 2371 КЗпП України, ст. 23 ЦК України, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати», Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв»язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України № 159 від 21.02.2001 року,

Outcome: partial