Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом посилаючись на те, що на підставі наказу ТОВ «Абсолют-1» від 01.10.2013 №109-к її було прийнято на посаду директора магазину з 01 жовтня 2013 року з випробувальним терміном три місяці. Влаштовуючись на роботу було досягнуто згоди щодо умов праці, одна з яких - місячна оплата праці в розмірі 1900 гривень. Однак, протягом двох місяців роботодавець в особі директора свого зобов'язання з оплати праці в узгодженому розмірі не виконував і заробітну плату сплачував менше, мотивуючи тим, що узгоджений розмір оплати встановлено на період після випробувального терміну. Саме невиплата відповідачем повної заробітної плати та невиконання ним вимог ст.30 Закону України «Про оплату праці» щодо зобов'язання роботодавця при кожній виплаті заробітної плати повідомляти працівника про дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці, змусили її прийняти рішення про звільнення з роботи за власним бажанням і звернутися до відповідача з відповідною заявою. Підтвердженням цих фактичних обставин є запис в трудовій книжці за порядковим № 30 про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України відповідно до наказу № 116.2-к від 02.12.2013 р. Але, як згодом їй стало відомо, відповідач звільнив її з роботи не за власним бажанням, а у зв'язку з не проходженням строку випробування на підставі ст.28 КЗпП України на підставі того ж наказу від 02.12.2013 № 116.2-к., про що свідчить запис у трудовій книжці за порядковим № 32. При цьому, її ніхто не пояснював і не повідомляв з яких саме причин вона не пройшла випробування, які саме обставини про це свідчать. Тому, вважає, що відповідач мав право звільнити її з роботи через не проходження випробування лише за наявності загально визначених законних підстав. З наказом про звільнення в день звільнення її не ознайомлено і його копію на руки не видано, про нараховані суми, які належать при звільненні перед їх виплатою письмово не повідомлялося, повний розрахунок при звільненні не проведено, окрім грошової компенсації за невикористані 4 календарні дні відпустки, яка виплачена лише 17.01.2014 року, трудову книжку видано на руки тільки 12.02.2014. З огляду на те, що відповідач при звільненні розрахунок з нею повністю не провів і є спір про їх розмір вважає, що такі суми мають бути стягнені в судовому порядку, а розрахунок сум, що підлягають стягненню як середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку провести виходячи із обумовленої із відповідачем щомісячної заробітної плати в розмірі 1900 грн. та строку невиплата, який з дня звільнення і до моменту подання цього позову. Просила суд стягнути з відповідача на її користь 9500 грн. як середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Також їй було завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що вона безпідставно була позбавлена права на отримання заробітку, внаслідок чого змушена була прикласти додаткових зусиль для організації свого життя та моєї неповнолітньої (10 років) дочки, яка перебуває на утриманні і виховується одноосібно. Разом з цим, незаконна підстава звільнення позивача призвела до того, що при влаштуванні на роботу потенційні роботодавці звертаючи увагу на підставу звільнення відмовляють у працевлаштуванні посилаючись на не компетентність, що спричиняє додаткових значних моральних страждань і перешкоджає працевлаштуванню. До даного часу, саме з цієї причини вона не працевлаштована. Постійні хвилювання про те, як матеріально забезпечити себе та доньку, тримають її в постійній нервовій та психологічній напрузі. Вважає, що внаслідок порушення відповідачем законодавства про працю та оплату праці їй завдано значної моральної шкоди, яку оцінює в розмірі 5 000 гри. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві, просила суд підставу звільнення [PERSON] з роботи ТОВ «Абсолют-1» зазначену як «...у зв'язку з не проходженням строку випробування згідно ст.28 КЗпП України» визнати незаконною та змінити на підставу звільнення «...за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України». Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Абсолют-1» на її користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 9500 (дев'ять тисяч п'ятсот) гривень та моральну шкоду в сумі 5000 (п'ять тисяч) гривень. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував з тих підстав, що позивач на посаду директора магазину товариства була прийнята зі строком випробування три місяці, так як вона не мала практичних навиків керівництва торгівельним закладом. З установленим терміном випробування вона погодилась. Її розмір заробітної плати був установлений згідно штатного розпису. Наказом про прийом на роботу позивачка була ознайомлення своєчасно. Відсутність практичних навиків в забезпеченні нормальної роботи магазину та управління колективом негативно впливало на роботу магазину і тому позивачка за своєю ініціативою написала заяву про звільнення за власним бажанням, усвідомлюючи, що вона не справляється з виконанням обов'язків директора магазину, а тому її доводи, що відповідач не виконував свої зобов'язання щодо виплати розміру заробітної плати є безпідставними. Крім того, вона самовільно залишила місце роботи та не передала в установленому порядку МЦ, які рахувалися за нею. Внесення в трудову книжку запису, що наказ №116.2- к про звільнення за власним бажанням є недійсним (не підписаний директором) і внесення запису, що позивачка звільнена з роботи на підставі ст. 28 Кодексу є правомірним і проведено відповідно до Інструкції ведення трудових книжок. За роботу в якості директора магазину [PERSON] отримала зарплату за жовтень-1036,53 грн., листопад-1036,53 грн. і компенсацію-215,59 грн. відпускних , а тому заробітна плата була їй виплачена в повному обсязі, незважаючи на те, що після звільнення вона відмовлялась отримати зарплату та компенсація за відпуску. За отриманням трудової книжки вона не з'являлась і не надала жодного доказу, що її було відмовлено в отриманні трудової книжки, копії наказу про звільнення та інш. [PERSON] працювала в товаристві лише 2 місяці на посаді директора магазину, незважаючи на те, що не мала відповідної освіти, отримувала своєчасно заробітну плату , особисто написала заяву про звільнення, а тому товариство не завдало ніякої моральної шкоди, що не дає підстав для її стягнення. Просив суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 26 КЗпП України при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про при зняття на роботу. Наказом № 109-к від 01.10.2013 року позивач була прийнята на роботу на посаду директора магазину в ТОВ «Абсолют-1» з випробувальним терміном три місяці. В подальшому, згідно з наказом № 116.2-к від 02.12.2013 року позивач була звільнена з роботи на підставі ст. 28 КЗпП України як така що не пройшла випробування. Розірвання відповідно до ст. 28 КЗпП України трудового договору з працівником під час строку випробування не можна визнати таким, що проводиться лише з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, оскільки працівник при прийнятті його на роботу, даючи згоду на випробування, фактично дає згоду і на можливе розірвання з ним трудового договору, якщо протягом строку випробування буде встановлено невідповідність його роботі, на яку він прийнятий. Як на підставу того, що позивач не пройшла випробування, представник позивача посилається на відсутність у неї практичних навиків в забезпеченні нормальної роботи магазину та управління колективом. Але за змістом ст. 28 КЗпП України метою випробування при прийнятті на роботу є перевірка відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Доказів на підтвердження невідповідності позивача виконуваній нею роботі суду не надано. Між тим, як встановлено в судовому засіданні, і даний факт визнали сторони позивач 02.12.2014 року звернулась до адміністрації із заявою про звільнення її за власним бажання, вказавши у заяву дату звільнення 02.12.2013 року. Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Заява позивача містять посилання на підставу звільнення - за власним бажанням та дату звільнення. Такими чином, суд вважає, що звільнення позивача фактично проведено за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України. Про намір відповідача звільнити позивачку за власним бажанням свідчить і запис під № 30 в трудовій книжці [PERSON] (звільнена з роботи за власним бажанням), який під № 31 визначено вважати недійсним. Також позивач просить суд з відповідача середній заробіток за часу звільнення і до часу звернення до суду, оскільки формулювання звільнення у зв'язку з не проходженням випробування перешкоджало її працевлаштуванню. Частиною 3 ст. 235 КЗпП України дійсно передбачено, що у випадку коли неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку та на умовах, передбачених ч.2 цієї статті. Але, позивачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що неправильне формулювання причин звільнення в її трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунки, визначені у ст. 116 цього Кодексу . Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до розрахункових відомостей за жовтень, листопад, грудень 2013 року та видаткових касових ордерів нарахування та виплата заробітної плати позивачу були проведені відповідно - 08.11.2013 року, 22.11.2013 р., 12.12.2013 року та 17.01.2014 року. Із відповіді територіальної інспекції праці від 05.03.2013 року, на яку посилається позивач, вбачається, що грошову компенсацію за невикористані 4 дні відпустки позивачу виплачено 17.01.2014 року. Дана відповідь територіальної інспекції праці також містить висновок про те, що позивач отримала трудову книжку 12.02.2014 року. Про відмову позивача від отримання трудової книжки в день звільнення свідчить акт від 02.12. 2013 року, який міститься в матеріалах справи. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Посилання позивача на те, що їй не в повному розмірі виплачувалась заробітна плата, так як її розмір був обумовлений усно при прийнятті на роботу належними та допустимими доказами не підтверджено, оскільки як видно зі штатного розпису товариства на 2013 рік посадовий оклад директора магазину складає 1160 грн. Вказані кошти за час роботи позивача у відповідача їй були виплачені своєчасно. Зі змісту ст. 237-1 КЗпП України випливає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною шкодою, відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Позивач не довела факт заподіяння їй моральної шкоди, не зазначив у чому вона полягає, яким чином дії відповідача перешкоджали їй у працевлаштуванні та не обґрунтувала заявлений нею розмір 5 000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed