Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

Позивач звернуласа до суду з позовом, в якому просить визнати угоду купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, укладену між нею та відповідачем, дійсною, такою, що відбулася, визнати за нею право власності на житловий будинок (на плані позначено літ. А) загальною площею 63,1 кв. м, житловою площею 42,1 кв. м з господарськими будівлями - вбиральнею (літ. Б), сараєм з погребом (літ. В), спорудами І, №1, К, розташований на земельній ділянці площею 0,09881 га по [ADDRESS], який раніше на праві приватної власності належав відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину серії 425, виданого 31.05.2017 року приватним нотаріусом Савранського районного нотаріального округу Одеської області, стверджуючи, що 10.06.2017 року вона уклала з відповідачем угоду купівлі-продажу вище вказаного житлового будинку з господарськими будівлями, згідно якої сплатила відповідачу гроші у сумі 170 тис. грн., про що складена відповідна розписка, а відповідач передала їй правовстановлюючі документи, технічний паспорт на будинок, сам житловий будинок з господарськими будівлями, пообіцяла з'явитися до нотаріуса для оформлення угоди купівлі-продажу, але до теперішнього часу відповідач ухиляється від належного оформлення угоди, до нотаріуса не з'являється. Вказані вище обставини позбавили позивача права володіти, користуватися, розпоряджатися придбаним нерухомим майном, з приводу чого вона змушена звернутися до суду з позовом, надала суду заяву, в якій свої заявлені вимоги підтримала у повному обсязі, просить розглянути справу без її участі. Відповідач до судового засідання не з'явилася, але надіслала на адресу суду заяву, в якій позов визнала в повному обсязі, підтвердила викладені в позові обставини, в тому числі і небажання оформити угоду купівлі-продажу у нотаріуса, просить справу розглянути за її відсутності. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідачу [PERSON] на праві приватної власності згідно свідоцтва про право на спадщину серії 425, виданого 31.05.2017 року приватним нотаріусом Савранського районного нотаріального округу Одеської області, належав житловий будинок з господарськими будівлями, розташований на земельній ділянці площею 0,09881 га по [ADDRESS], що сторони уклали між собою договір купівлі-продажу вище вказаного житлового будинку з господарськими будівлями від 10.06.2017 року, згідно якого відповідач продала, а позивач придбала вище вказаний житловий будинок з господарськими будівлями за 170 тис. грн. і по акту прийому-передачі від 10.06.2017 року відповідач передала, а позивач прийняла житловий будинок з господарськими будівлями, що відповідно до розписки, складеної відповідачем, вона отримала від позивача вище вказану суму грошей і взяла на себе зобов'язання оформити угоду належним чином у нотаріуса. Судом з'ясовано, що відповідно до ст. 657 ЦК України (із змінами, внесеними згідно із Законами № 1878-VI(1878-17) від 11.02.2010, № 2756- VI(2756-17) від 02.12.2010) договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Згідно ч.3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, якій підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Нині діючі та діючі на момент укладання договору купівлі-продажу між сторонами ст.ст.334, 640, 657 ЦК України вимог щодо обов'язкової державної реєстрації таких правочинів не містять та не пов'язують момент вчинення таких правочинів з державною реєстрацією. Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», встановлена державна реєстрація саме речових прав на нерухоме майно, а не самих правочинів з яких набувається це право, а ст.19 цього ж Закону договори та рішення суду зазначає лише як підставу для реєстрації прав, а не як об'єкт державної реєстрації. В даному випадку не можна застосовувати положення ч.1 ст.210 ЦК України, так як вимоги державної реєстрації укладеного між сторонами договору купівлі-продажу законодавство України не передбачає, хоча раніше (до моменту укладення цього договору купівлі-продажу) таку вимогу містили положення ст.ст. 334, 557, 640 ЦК України, які пов'язували момент вчинення таких правочинів з державною реєстрацією, та про які йдеться мова в п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», однак ці положення є вже недіючі у зв'язку зі змінами, внесеними із Законами України № 1878-VІ(1878-17) від 11.02.2010 року, № 2756-VІ(2756-17) від 02.12.2010 року. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. В судовому засіданні встановлено, що відповідач ухилилася від нотаріального посвідчення договору, про що повідомила у клопотанні про розгляд справи без її присутності, де вказала, що наміру з'явитися до нотаріуса для посвідчення договору у неї немає, тому втрачена можливість посвідчення вище вказаного договору у нотаріуса, а також встановлено, що інших підстав нікчемності правочину в даному випадку немає. За таких обставин суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин між сторонами вимог ч.2 ст.220 ЦК України, оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, відбулося повне виконання умов договору, але відповідач ухилилася від його нотаріального посвідчення, тому суд може визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 10.06.2017 року між [PERSON] і [PERSON]. Згідно ч.1 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ч.2 ст.377 ЦК України розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Таким чином, вище зазначені норми законів приводять суд до висновку про те, що земельна ділянка, на якій розташований вище вказаний житловий будинок з господарськими будівлями, повинна перебувати у власності відчужувача цього житлового будинку і лише в цьому випадку власник земельної ділянки зобов'язаний отримувати її кадастровий номер, тобто позивач повиннна була бути власником земельної ділянки, на якій розміщений будинок. Позивач власником земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, не являється, а тому, на думку суду, не повинна вживати заходів до отримання кадастрового номеру, що її право користування земельною ділянкою переходить разом із правом власності на житловий будинок. На підставі викладеного,

Outcome: approved