Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

Позивач звернулась до Московського районного суду м.Харкова з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позову [PERSON] вказувала на те, що 04.08.2017 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого, відповідач отримала від позивача суму грошових коштів у розмірі 208 000, 00 грн. зі сплатою процентів за користування грошовими коштами в розмірі 6, 875 % від суми позики щомісячно на місяць за умови дострокової оплати (наперед) або 1,5 % у календарний день за період, за який проценти не були сплачені достроково. Як вказує позивач, факт отримання грошових коштів підтверджується підписом відповідача на договорі позики від 04.08.2017 року. Кінцевий строк повернення позики 03 серпня 2018 року в м.Харкові. На момент звернення до суду відповідач зобов`язання не виконала, у зв`язку з чим, [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом. Зважаючи на вище вказане, з урахуванням умов договору, позивач просила стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 10 677 576,00 грн., що складається з грошових коштів, що були позичені у сумі 208 000, 00 грн.; пені у розмірі 8 517 600,00 грн.; штрафу у розмірі 208 000, 00 грн.; інфляційних збитків у розмірі 40 456, 00 грн.; річних процентів у сум 1 703 520, 00 грн. Також позивач просила стягнути з відповідача суму судових витрат. Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 13.12.2019 року справу направлено за підсудністю до Лозівського міськрайонного суду Харківської області. Постановою Харківського апеляційного суду від 11.03.2020 року ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 13.12.2019 року було залишено без змін. 23.03.2020 року до Лозівського міськрайонного суду Харківської області надійшла за підсудністю вище вказана цивільна справа. 09.03.2020 року було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження та надано сторонам строк для подання заяв по суті. Відзиву відповідач до суду не надала. 18.11.2020 року [PERSON] подала письмові пояснення, в яких вказала, що не погоджується з пред`явленим позовом, тому що у матеріалах справи відсутній оригінал договору позики, згідно домовленості між нею та позивачем це був попередній договір, який значив, що [PERSON] зможе в будь-який час отримати позику, у день укладення договору фактичної передачі грошей не відбулося. Також відповідач вказувала на те, що відсоткову ставку було обрано самим позивачем та вона є завищеною. Додатково [PERSON] посилалася на те, що вона не вважала, що укладає договір, а тому не визначала ставку процентів, у даному випадку стягуються 3 % річних відповідно до чинного законодавства. Також відповідач вказала на те, проценти за позикою можуть нараховуватися лише до спливу визначеного договором строку позики, а тому 819 днів, вказаних позивачем є незаконними, навіть у разі якщо ю кошти були передані. Відповідач зазначила про незаконність одночасного стягнення пені та штрафу. З урахуванням вище викладеного, [PERSON] вказувала на необґрунтованість позову та його невідповідність вимогам діючого законодавства. У судове засідання сторони не з`явилися, про час, місце та дату судового засідання були повідомлені належним чином, про причини не явки не повідомили. Зважаючи на положення ч.1 ст.280 ЦПК України, за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд вважає за можливе винести заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, судом встановлено, що 04.08.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики(а.с.8), відповідно до умов якого, відповідач отримала від позивача суму грошових коштів у розмірі 208 000, 00 грн. зі сплатою процентів за користування грошовими коштами в розмірі 6, 875 % від суми позики щомісячно на місяць за умови дострокової оплати (наперед) або 1,5 % у календарний день за період, за який проценти не були сплачені достроково. Кінцевим строком повернення позики вказано 03 серпня 2018 року. Згідно п.11 Договору, якщо позичальник прострочить виконання грошового зобов`язання за Договором, він зобов`язаний сплатити на користь позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 365 % річних від простроченої суми. Відповідно до п.16 Договору, позичальник зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 100% від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пунктом 17 Договору на позичальника покладається зобов`язання сплатити пеню у розмірі 5% від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення зобов`язання. Добровільно станом на момент звернення до суду відповідач зобов`язання не виконала, у зв`язку з чим, [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом в якому просила стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 10 677 576,00 грн., що складається з грошових коштів, що були позичені у сумі 208 000, 00 грн.; пені у розмірі 8 517 600,00 грн.; штрафу у розмірі 208 000, 00 грн.; інфляційних збитків у розмірі 40 456, 00 грн.; річних процентів у сум 1 703 520, 00 грн.(а.с.9-11). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з п.2 Договору, позикодавець передав у власність позичальника,а позичальник прийняв у власність суму готівкою в розмірі 208 000 грн. зі строком погашення боргу готівкою не пізніше третього серпня дві тисячі вісімнадцятого року. В письмових поясненнях, наданих відповідачем, [PERSON] не визнає факт отримання коштів та інші умови Договору, однак відповідач не заперечує, що підписувала даний Договір, у зв`язку з чим, суд не вбачає наявних підстав для витребування оригіналу Договору. Щодо вимог позивача про стягнення пені та штрафу за умовами Договору від 04.08.2017 року, суд вважає необхідним зазначити, що цивільно-правова відповідальність це покладення на порушника невигідних правових наслідків, що ґрунтуються на умовах договору або на законі, та, які полягають у позбавленні його певних прав або у заміні невиконання обов`язку новим, або у покладенні на цю особу нового додаткового обов`язку. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання імперативних положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Отже, чинним законодавством запроваджено заборону одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Даний висновок міститься в постанові ВССУ від 31 травня 2017р. у справі № 756/2999/15-ц. Верховний Суд встановив, що в жодному нормативно-правовому акті та акті судової практики не закріплено висновку про те, який же вид неустойки (штраф чи пеня) підлягає стягненню, у разі посилання суду на ст. 61 Конституції України, та який критерій має бути застосовано для його вибору. Водночас, суд приходить до висновку, що тлумачення ст. 3 та 549 ЦК України дозволяє стверджувати, що при виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (п. 6 ст. 3 ЦК України). Тому в кожному випадку окремо необхідно визначати, стягнення якого виду неустойки (штрафу чи пені) є нерозумним і несправедливим, в тому числі, з урахуванням їх розміру. Зважаючи на те, що розмір пені та штрафу визначено в Договорі, враховуючи не виконання зобов`язань відповідачем, з метою дотримання справедливості та законності, суд вважає за можливе стягнути з відповідача пеню у розмірі 5% від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення зобов`язання. Розрахунок позивачем здійснено за період з 24.08.2017 року по 05.11.2019 року, що на думку суду є невірним. Зважаючи на те, що пеня нараховується на невиконане зобов`язання або неналежне виконання зобов`язання, то пеня підлягає стягненню починаючи з дня наступного після визначеної у Договорі дати погашення боргу, тобто з 04.08.2018 року. Згідно постанови Верховного суду від 27.05.2019 року по справі №910/20107/17, у разі, якщо розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суму пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного максимального розміру заборгованості. З урахуванням того, що позивач здійснив розрахунок по 05.11.2019 року, суд не може вийти за межі цієї дати при здійсненні розрахунку. Як вбачається з матеріалів справи, сума пені підлягає розрахунку за період з 04.08.2018 року по 05.11.2019 року, тобто за 457 днів. Сума простроченого зобов`язання складає 208 000,00 грн. 5% від суми невиконаного зобов`язання дорівнює 10 400,00 грн. Враховуючи вказане, підлягає стягненню з відповідача сума пені у розмірі 4 752 800,00 грн., що дорівнює 457 дням прострочення зобов`язання помноженим на 5% від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. В частині стягнення штрафу, суд вважає необхідним відмовити. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У Договорі визначено, якщо позичальник прострочить виконання грошового зобов`язання за Договором, він зобов`язаний сплатити на користь позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 365 % річних від простроченої суми. Згідно постанови ВС/КГС від 16.04.2020 року у справі №914/479/19, вимоги ч.2 ст.625 ЦК України мають імперативний характер. Цією правовою нормою передбачено можливість сторін у договорі лише змінювати розмір процентів річних. Право сторін у договорі забороняти та не застосовувати вимоги закону, встановлені ч.2 ст. 625 ЦК України, вказаною нормою не передбачено. Враховуючи умови Договору, сторонами було змінено лише розмір річних, що не суперечить діючому законодавству. Зважаючи на вищевикладене, суд вважає за необхідне стягнути суму процентів річних, здійснивши самостійно розрахунок процентів річних за період з 04.08.2018 року по 05.11.2019 рік, у сумі 1 029 600,00 грн. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у Постанові від 24 вересня 2020 року по справі № 915/2095/19 знайшов за доцільне роз`яснити, що при зменшенні суми боргу у конкретному місяці «А» на певну суму (до прикладу 100 грн.) до уваги береться сума боргу на початок розрахункового періоду «Х», помножена на індекс інфляції у цьому місяці (до прикладу, « і-1»), і від зазначеного добутку необхідно віднімати суму погашення (100 грн.) Отже, у математичному викладі це можна відобразити такою формулою: «Х» * «і-1» - 100 грн. = «ЗБ», де «Х» - залишок боргу на початок розрахункового періоду, «і-1» - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн. - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а «ЗБ» - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці). А за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць («ЗБ» відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, і від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося). У випадку, якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду («ЗБ») перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та ділиться на 100%. Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, необхідно відняти основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду. З урахуванням роз`яснення Верховного суду, зважаючи на неправильність періоду в розрахунках позивача, суд вважає за необхідне здійснити перерахунок інфляційних втрат за період з 04.08.2018 року по 05.11.2019 рік. Так як інфляційні втрати розраховуються за повні місяці прострочення, то для розрахунку береться період з вересня 2018 року по жовтень 2019 року. За повідомленням Державної служби статистики України, індекс споживчих цін (індекс інфляції) у вересні 2018 року щодо серпня становив 101,9%, у жовтні 2018 року щодо вересня становив 101,7%, у листопаді 2018 року щодо жовтня становив 101,4%, у грудні 2018 року щодо листопада становив 100,8%, у січні 2019 року щодо грудня 2018 року становив 101,0%, у лютому 2019 року щодо січня становив 100,5%, у березні 2019 року щодо лютого становив 100,9%, у квітні 2019 року щодо березня становив 101,0%, у травні 2019 року щодо квітня становив 100,7%, у червні 2019 року щодо до травня становив 99,5%, у липні 2019 року щодо червня становив 99,4%, у серпні 2019 року щодо липня становив 99,7%, у вересні 2019 року щодо серпня становив 100,7%, у жовтні 2019 року щодо вересня становив 100,7%. Отже, розраховуємо за формулою: (208 000,00грн. х 101,9%) х 101,7% х 101, 4% х 100,8% х 101,0% х 100,5% х 100,9% х 101,0% х 100,7% х 99,5% х 99,4% х 99, 7% х 100,7% х 100,7% = 229 482, 71 грн. З метою вирахування суми інфляційних втрат віднімаємо від отриманої суми 229 482, 71 грн. суму боргу у розмірі 208 000,00 грн. та отримуємо 21 482, 71 грн. Тобто, сума інфляційних втрат, що підлягає стягненню з відповідача, становить 21 482, 71 грн. Відповідач не надала відзиву на позов у строки, встановлені судом та з дотриманням вимог чинного законодавства, у судові засідання [PERSON] не з`являлася жодного разу, в поясненнях не заперечувала факт підписання Договору позики від 04.08.2017 року, посилання на те, що грошей не отримувала та умови Договору не визначала, вважаючи це попереднім Договором, що свідчить про можливість в подальшому отримати позику не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, жодних доказів на підтвердження викладеного відповідач не надала. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи, що фактично отримані позичальником кошти, про що свідчить п.2 Договору, в добровільному порядку [PERSON] не повернуті, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача суму позики у розмірі 208 000,00 грн. Враховуючи те, що позов [PERSON] задоволено частково, суд, згідно до положень ст. 141 ЦПК України, присуджує позивачу судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме з відповідача в сумі 5 407, 98 грн., виходячи з розрахунку: 6 011882, 71 грн. (розмір задоволених позовних вимог) х 9 605, 00 грн. (сума сплаченого судового збору) / 10 677 576,00 грн. (розмір заявлених позовних вимог) = 5 407, 98 грн. На підставі постанови ВС/КГС від 16.04.2020 року у справі №914/479/19, постанови Верховного суду від 27.05.2019 року по справі №910/20107/17, постанови ВССУ від 31 травня 2017р. у справі № 756/2999/15-ц, постанови ВС/КГС від 24 вересня 2020 року по справі № 915/2095/19, ст.ст.3,509,526,530,549,551,610-612,625-626,628,633,634,638,1049,1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial