Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, за яким просить суд стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) у розмірі 1 % від суми не сплачених аліментів за кожен день прострочення за період з листопада 2017 року по липень 2018 року на загальну суму 18718,90 грн., судові витрати, зокрема, витрати на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 1500,00 гривень, покласти на відповідача. Вищевказана справа була призначена до судового розгляду без виклику сторін, відповідач подав відзив, яким проти позову заперечив. посилаючись на те, що заборгованість виникла у зв`язку із тим, що з вересня 2017 року по червень 2018 року він перебував за кордоном на заробітках, був позбавлений можливості своєчасно та у повному обсязі сплачувати аліменти, однак після повернення до України у серпні 2018 року сплатив аліменти у повному обсязі за вказаний період, вказує, що станом на дату подання відзиву заборгованості зі сплати аліментів не має. Окрім того, зазначає, що на його утриманні перебуває теперішня дружина та його батько. Вказує відповідач і на те, що розрахунок пені не відповідає дійсності, оскільки, перерахувавши його, він виявив не відповідність у кількості днів, заперечує проти стягнення з нього на користь позивача витрат на правничу допомогу. У порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Суд наголошує на тій обставині, що обов`язок батьків утримувати свою неповнолітню дитину належить до конституційних обов`язків і передбачений частиною 2 статті 51 Конституції України, відповідно до якої батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Судом встановлено, що відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2017 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 30.10.2017 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На виконання вказаного рішення суду позивачу був виданий відповідний виконавчий лист. Відповідно до наданого державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Ілюшкіною А.Є. розрахунку заборгованості відповідач має заборгованість за вказаним виконавчим документом за період з листопада 2017 року по 30.06.2020 року у розмірі 23 389,40 грн. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Відповідно до частини 1 статті 196 Сімейного кодексу України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. При цьому, позивач просить про стягнення розміру заборгованості з неустойки (пені) саме за період з листопада 2017 року по липень 2018 року, що, на її думку складає 18718,90 грн., про що надала розрахунок, однак суд не погоджується з останнім, виходячи з наступного. Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, то строк виконання цього обов`язку буде різним, а тому кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Отже, пеня за прострочення зі сплати аліментів нараховується за кожним періодичним платежем окремо з дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, після чого розмір нарахованої пені за кожним щомісячним платежем підсумовується та визначається загальна сума пені за порушення аліментних зобов`язань. Виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, то за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на всю суму заборгованості, а її нарахування обмежується лише сумою несплачених аліментів за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується наступним чином: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість, а загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходить суд, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог. Аналогічний висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 1 липня, 25 листопада та 16 грудня 2015 року. Отже, розмір пені по несвоєчасно сплаченим аліментам за період, за який просить позивач (з листопада 2017 року по липень 2018 року) становить: за листопад 2017 року = 1831,50 грн. х 1 % х 30 днів = 549,45 грн.; за грудень 2017 року = 2076,25 грн. х 1 % х 31 день = 643,63 грн.; за січень 2018 року = 1987,25 грн. х 1 % х 31 день = 616,04 грн.; за лютий 2018 року = 1899,75 грн. х 1 % х 28 днів = 531,93 грн.; за березень 2018 року = 2084,00 грн. х 1 % х 31 день = 646,04 грн.; за квітень 2018 року = 2119,50 грн. х 1 % х 30 днів = 635,85 грн.; за травень 2018 року = 2141,25 грн. х 1 % х 31 день = 663,78 грн.; за червень 2018 року = 2230,75 грн. х 1 % х 30 днів = 669,22 грн.; за липень 2018 року = 2236,25 грн. х 1 % х 31 день = 693,23 грн. - а загалом за період з листопада 2017 року по липень 2018 року - 5649,17 грн. Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню. На вказаний висновок суду не впливають заперечення відповідача, адже ним не було надано доказів того, що існували обставини, які б унеможливлювали виконання ним батьківського обов`язку з утримання власної дитини. Також, відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки та ін.), які б засвідчували факт того, що [PERSON] дійсно понесла витрати на правничу допомогу, матеріали заяви не містять. Надана позивачем угода про надання професійної правничої допомоги не є достатнім доказом таких витрат. За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення витрат на професійну (правничу) допомогу у зв`язку з порушенням позивачем норм Цивільного процесуального кодексу України щодо подання такої заяви про відшкодування витрат на професійну (правничу) допомогу. Крім того, судові витрати зі сплати судового збору слід покласти на відповідача згідно вимог ст. 141 ЦПК України, стягнувши їх на користь держави. На підставі викладеного, ст.ст. 1-4, 5, 12, 13, 76-81 89, 258, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial