Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом. Позов мотивує тим, що вона уклала шлюб із своїм покійним чоловіком в 1985 році. З січня 1986 року вона переїхала жити разом із чоловіком в м.Городенку в квартиру [ADDRESS] де вона проживає і на даний час. На якій підставі вони вселились в дану квартиру вона не знає, бо цими питаннями займався виключно чоловік, а вона думала, що квартира належить її тещі [PERSON] Коли їй треба було змінити паспорт то вона змушена була прописатись у знайомої [PERSON] так як нею з'ясувалось, що документів на квартиру в якій вона проживає, в якій проводить поточні ремонти, сплачує комунальні послуги близько 28 років відсутні. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] просили позов задовольнити. Представник відповідача Городенківської міської ради в судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі та про те, що вони не заперечують проти даного позову. Вислухавши учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В ст.41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право власності є непорушним. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. В ст. 328 ЦК України, зазначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності. Предметом даного спору є визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В судовому засіданні встановлено, що: [PERSON] з 13.09.1985 року перебувала у шлюбі із [PERSON] який помер [INFO] року. Починаючи із січня 1986 року по даний час вона проживає в квартирі [ADDRESS] в м.Городенка Івано-Франківської області куди її привіз із м.Ташкент покійний чоловік. До останнього часу вона думала, що весь будинок в якому вона проживає належить її тещі [PERSON] В квартирі де вона проживає, крім неї проживає ще і її донька з дітьми однією із яких вона опікується так як мати дитини загинула. Факт постійного проживання позивача з 1986 року в цій квартирі підтверджується, крім тверджень позивача і показаннями свідків допитаних в судовому засіданні, а саме свідка [PERSON], яка являється власником квартири №2 за цією ж адресою, свідків [PERSON] та свідка [PERSON], яка ще і ствердила, що крім того, що вони сусіди із позивачкою вони ще і разом працювали з 1986 року. Свідок [PERSON] також зазначив, що знає про проживання позивача за цією адресою вже більше 20 років. [PERSON] проживаючи в даній квартирі сплачує за комунальні послуги, про що свідчать розрахунки з РЕМу за період часу з 01.01.2005 року по 01.08.2014 року та газ контори за період з січня 2006 року по серпень 2014 року. Попередніми власниками даної квартири, про існування яких не знала позивач до 2014 року, являлись спочатку [PERSON], яка померла, а потім її син [PERSON], яки на даний час також помер, про що ствердили свідки [PERSON] та [PERSON] Також [PERSON] ствердила, що там проживала старенька баба [PERSON], яка померла десь в 1984 році. Свідок [PERSON] зазначила, що останнім часом перед смертю [PERSON] біля неї жив її син [PERSON] який також був особою старшого вінку і який після смерті мами в квартирі не жив. Також на запит суду про проживання [PERSON] на території Івано-Франківської області, судом отримано відповідь з адресного бюро, що на території області зареєстровано осіб з такими даними тільки 1960 та 1968 року народжень, які не являються особами похилого віку на, що наголошують свідки, охарактеризовуючи його. Дані факти ніким не спростовано в судовому засіданні. У відповідності до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову, якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права свободи чи інтереси інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Твердження свідка [PERSON] про, те що її покійний син, який був чоловіком позивача, придбав за гроші спірну квартиру в [PERSON] після смерті його матері, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки договору купівлі продажу не було представлено, а згідно даних з БТІ власником цієї квартири є [PERSON] Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Перебіг строку набувальної давності починається від моменту виникнення володіння. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Позивач у суді довела факт набуття нею права власності за набувальною давністю, оскільки вона добросовісно і відкрито користуються нерухомим майном на протязі більше 10 років, а ні відповідач ні будь-які інші особи, які були власниками майна чи їх правонаступники не заявляють вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна, отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, таким чином суд приходить до висновку, що позов про визнання права власності підлягає задоволенню частково так, як є підстави для визнання права приватної власності за набувальною давністю за позивачем на квартиру [ADDRESS]. В іншій частині позову слід відмовити так, як позивач не довела в судовому засіданні, що саме вона являється власником і іншого майна крім квартири, за вказаною адресою. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed