Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-06 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з останнього на свою користь грошові кошти в розмірі 212 389,67 грн., в тому числі: матеріальні збитки в розмірі 192 389,67 грн. та моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн. і всі судові витрати. Позов обґрунтовує тим, що на підставі договору дарування від 07.05.2012 року їй на праві власності належить квартира [ADDRESS]. В ніч 20 на 21 грудня 2013 року її сусід - відповідач по справі, залив її квартиру, що призвело до нанесення значної матеріальної та моральної шкоди. Як пояснив відповідач, залиття квартири сталось через порив мереж водопостачання холодної води в його квартирі № 6 за вищезазначеною адресою. 21 грудня 2013 року було складено акт в присутності свідків, який затверджений начальником ЖЕК № 1. Вона дійшла згоди з відповідачем та 23.12.2013 року вони уклали розписку про те, що відповідач зобов»язується відшкодувати їй збитки в сумі 15 000 доларів США, завдані внаслідок залиття квартири до 23.06.2014 року, але до цього часу він свої зобов»язання не виконав, а тому вона вимушена звернутись в суд з даним позовом. Крім того, внаслідок залиття квартири їй було завдано і моральну шкоду, яка полягає у пошкоджені ремонту квартири, особистих речей та речей сина і їй потрібно було досягати значних зусиль на відновлення звичного ритму життя, моральну шкоду оцінює в розмірі 20 000 грн. Посилаючись на викладені обставини, просить задовольнити позов. Не погоджуючись з даним позовом, відповідач звернувся в суд із зустрічними позовними вимогами та просив визнати недійсними акт затоплення від 21.12.2013 року та розписки від 23.12.2013 року про зобов»язання відшкодувати матеріальні збитки в розмірі 15 000 доларів США, посилаючись на те, що акт про затоплення складений не фахівцями по ремонту і він суперечить наказу від 17.05.2005 року № 76 «Про затвердження правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій», а написана ним розписка складена в той період коли він знаходився в тяжкому психологічному стані та під нервовим зривом, так як хворіє на цукровий діабет і мав загострення хвороби. Висновок про причини залиття квартири відсутній, в його діях відсутній умисел, а тому вимоги про стягнення моральної шкоди не обґрунтовані. Посилаючись на вказані обставини, просить задовольнити його позов. В судовому засіданні представники сторін підтримали свої позови, посилачючись на обставини, викладені в позовних заявах. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, допитаних в судовому засіданні свідків, дослідивши матеріали справи та надавши їй правову оцінку, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] на підставі договору дарування від 07.05.2012 року є власником квартири [ADDRESS], а відповідач - [PERSON] власником квартири № 6, що знаходиться поверхом вище, за вищезазначеною адресою. Відповідно до акта про затоплення від 21.12.2013 року вбачається, що власник квартири № 6 [PERSON] затопив квартиру [ADDRESS] не заперечує своєї вини в затопленні та стверджує, що причиною затоплення є його халатність. 23.12.2013 року ним особисто, в присутності свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], була написана розписка про зобов»язання відшкодувати матеріальні збитки в розмірі 15 000 доларів США [PERSON], завдану внаслідок залиття ним її квартири [ADDRESS] із зобов»язанням виконати в термін до 23 червня 2014 року. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України закріплено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). В вищезазначеному акті зазначено детальний перелік майна, яке пошкоджено та не підлягає відновленню, а також перелік майна, яке підлягає ремонту. Згідно з ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. В ч. 1 ст. 11 ЦК України вказано, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. В п. п. 1, 3, 4 ч. 2 ст. 11 ЦК України зазначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори, інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, а також інші юридичні факти. В ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Отже, наведена розписка є правочином, відповідно до якого позивач є кредитором, а відповідач - боржником. Розмір позики згідно з розпискою становить 15 000 доларів США. Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. В ч. 2 ст. 533 ЦК України зазначено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Офіційний курс валюти зобов'язання станом на 11.08.2014 року становить 1282,5978 гривень за сто доларів США. Таким чином, сума основного боргу в національній валюті складає 192 389, 67 гривень. Відповідно до ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до взятих домовленостей відповідач зобов'язаний був сплатити позивачці кошти у строк до 23.06.2014 року. В ч. 1 ст. 625 ЦК України вказано, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. В порушення взятих зобов'язань відповідач у визначений строк та в повному обсязі не сплатив кошти, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно з ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ч. 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправним діянням її заподіювача, та вина останнього в її заподіянні. Суд приходить до висновку, що в даному випадку моральну шкоду завдано позивачу внаслідок завдання шкоди майну та у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача по справі (деліктне правопорушення); відповідач в порушення норм права неналежним чином виконував свій обов'язок власника щодо утримання у справному стані свого майна, внаслідок чого сталось залиття моєї квартири (протиправність діяння); вказана шкода виникла саме внаслідок вказаних протиправних діянь відповідача (наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправним діянням її заподіювачів). Вина відповідача підтверджується в судовому засіданні актом про залиття та розпискою, написаною ним, поясненнями допитаних в судовому засіданні свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При цьому судом враховано, що квартирі, яка була затоплена, проживає позивачка та її син, 2009 року народження. Внаслідок залиття квартири позивачці необхідно додавати досить значних зусиль щодо ведення нормального способу життя, докладати значних зусиль на відновлення ремонту в квартирі, можливості в ній проживати. При визначенні моральної шкоди суд також враховує вік відповідача, його стан здоров»я та вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково в розмірі 5 000 грн. Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Отже, правочин є таким юридичним фактом, який слугує належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків. Такі права й обов'язки реалізуються в межах цивільного правовідношення і вони є відповідно його складовими елементами. Поняття «акт» має досить широке значення, але слід зазначити, що за своєю природою акт про залиття квартири не є правочином, тому до нього не можуть застосовуватись вимоги щодо недійсності правочинів. Акт про залиття констатує певні обставини та факти, при цьому не породжуючи права та обов'язки сторін. Згідно з ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, акт про залиття за своєю суттю є доказом по справі, а не правочином. Приписами ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи те, що акт про залиття за своєю правою природою не є правочином, до нього не застосовуються вимоги цивільного законодавства щодо визнання правочинів недійсними, тому відсутні правові підстави для визнання акту про залиття недійсним. При цьому, житловим законодавством встановлюється обов'язок власників житлових будинків, квартир забезпечувати утримання, ремонт, експлуатацію тощо цих об'єктів за власні кошти. В ч. 1 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» прямо передбачено, що утримання приватизованих квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється за рахунок коштів їх власників згідно з Правилами користування приміщеннями жилих будинків та прибудинкових територій, які затверджуються Кабінетом Міністрів України, незалежно від форм власності на них. Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків (затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572) власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов'язаний: дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг, пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил; проводити за власні кошти ремонт квартири, житлового приміщення у гуртожитку (наймач (орендар) - згідно з договором найму (оренди); використовувати приміщення житлового будинку і гуртожитку за призначенням, забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень та технічного обладнання; не допускати виконання робіт та інших дій, що викликають псування приміщень, приладів та обладнання будинку, гуртожитку, порушують умови проживання громадян. Отже, відповідачем в порушення вищевказаних норм права, неналежним чином виконувався обов'язок щодо утримання сантехнічного обладнання власної квартири, що призвело до залиття квартири поверхом нижче. В зустрічній позовній заві [PERSON] вказує, що під час написання розписки він мав ряд хвороб, знаходився під психологічним тиском первісного позивача, перебував у стані сильного хвилювання. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідач до позовної заяви не додає жодних доказів відносно того, що він під час написання розписки знаходився під психологічним тиском позивачки, перебував у стані сильного хвилювання. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно ст. 203 ЦК України: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Приписами ч. 1 ст. 225 ЦК України закріплено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Дана стаття поширюється на правочини, вчинені дієздатною особою, але за обставин, які свідчать про тимчасову наявність у неї такого стану, який призводить до дефектів у формуванні внутрішньої волі та її волевиявлення. За ст. 203 ЦК однією з умов чинності правочину є дотримання вимоги закону про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Тому законодавець визначає у ч. 1 ст. 225 умови фактичного стану, які не дозволяють фізичній особі адекватно виразити свою волю щодо вчинюваного правочину. В п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 зазначено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Позивачем за зустрічною позовною заявою клопотання про визначення його стану не було подано. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені ним і документально підтверджені судові витрати, що підтверджені квитанцією про сплату позивачем судового збору в сумі 2 134,53 грн. На підставі викладеного і ст. ст. 11, 22,23, 202, 203, 215, 225, 509, 524, 526, 533, 625Ю 1166, 1167 ЦК України,

Outcome: partial