Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 13 березня 2017 року помер її брат. Після смерті брата відкрилась спадщина на земельну ділянку та житловий будинок. Позивач звернулась до нотаріуса та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, однак стосовно житлового будинку позивач отримала відмову у звязку з тим, що нею не було надано оригіналів правовстановлюючих документів на вказаний будинок та було рекомендовано звернутись до суду. Позивач у судове засідання не зявилась, але надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, на позові наполягала. (а.с. 33). Представник відповідача у судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи. (а.с. 68). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 13 березня 2017 року помер [PERSON], що постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 486096 від 14.03.2017 року та довідкою Яськівської сільської ради Біляївського району № 148 від 12 червня 2017 року. (а.с. 6, 37). Факт родинних відносин між позивачем та [PERSON] як між братом та сестрою підтверджується свідоцтвами про народження серії ЯР № 881319 та серії ІІІ-БВ № 326070, а також свідоцтвом про укладення шлюбу позивача серії ІІ-АБ № 180418, з якого вбачається, що позивач змінила прізвище з «Буркіна» на «Клім». (а.с. 12,13). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 2,8996 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Яськівської сільської ради, а також на житловий будинок за адресою: Одеська обл., Біляївський р-н, с. Яськи, вул. Мойси, буд. 5, які він заповідав позивачці. (а.с. 38). Позивач звернулась до нотаріуса і згодом отримала свідоцтво про на спадщину за заповітом серії НМТ № 927459 на вищевказану земельну ділянку. (а.с. 8). Стосовно житлового будинку № 5, що знаходиться в селі Яськи Біляївського району Одеської області, по вулиці Мойси, позивач отримала відмову (лист-відмова № 5021 від 03.11.2017 року), у звязку з тим, що нею не було надано оригіналів правовстановлюючих документів на вищезазначений житловий будинок. Їй було рекомендовано звернутись до суду за вирішенням питання про визнання за собою права власності в порядку спадкування на вказаний житловий будинок. (а.с. 7). Судом встановлено, що право власності померлого спадкодавця на будинок на спадщину підтверджується: - довідкою Яськівської сільської ради від 13.08.2017 року № 1238, з якої вбачається, що житловий будинок, який розташований за адресою: с. Яськи, Біляївського району, Одеської області, вулиця Мойси, буд. 5, згідно погосподарської книги № 13/1081 належав на праві приватної власності гр. [PERSON]; (а.с. 9) - довідкою Яськівської сільської ради від 12.06.2017 року № 148, згідно якої [PERSON] дійсно постійно проживав до дня смерті у вказаному будинку; (а.с. 37) - довідкою радгоспу «Дружба народів» від 01 квітня 1991 року № 67, з якої вбачається, що [PERSON] повністю розрахувався за наданий йому переселенський будинок, що підтверджується квитанцією до приходного касового ордеру № 914 від 26 грудня 1990 року; (а.с. 10) - довідкою голови виконавчого комітету Яськівської сільської ради Біляївського району Одеської області про зарахування спірного домоволодіння за [PERSON] на праві особистої власності на підставі рішення виконкому Яськівської сільської ради. (а.с. 10). Згідно до спадкової справи № 352/2017, позивач є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] (а.с. 34-67). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, права та обовязки фізичної особи, яка померла (спадкодавець), переходять до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення за заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені законодавством України. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі ст. 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1297 зазначеного вище кодексу встановлено, що спадкоємець зобовязаний отримати свідоцтво про право на спадщину, якщо в складі спадкового майна є обєкти нерухомості. Відповідно до інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні справ щодо визнання права власності в порядку спадкування суди мають брати до уваги той факт, що Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «[PERSON] Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховує позивач. Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися. При таких обставинах позов є обґрунтованим, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved