Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила виселити відповідачів у зв'язку з неможливістю сумісного проживання, з посиланням на ст.. 116,157 ЖК України. До початку слухання справи позивачка змінила підставу вимог і подала уточнений позов в якому просила усунути перешкоди з боку відповідачів у здійсненні нею права власності на будинок [ADDRESS] шляхом виселення відповідачів [PERSON] та [PERSON] з її будинку, оскільки вони є тимчасовими мешканцями, з посиланням на ст.. 818 ЦК України. В обґрунтування позовних вимог послалася на те, що вона є власницею 1/10 частини вказаного будинку на підставі договору дарування посвідченого Ніжинською державною нотаріальною конторою від 14.05.1963 року, а також співвласницею 2/5 частин будинку разом із [PERSON] [PERSON], [PERSON] на підставі договору дарування посвідченого Ніжинською держнотконторою 11.08.1948 року. ? частина будинку належить [PERSON] на підставі договору дарування посвідченого Ніжинською міською держнотконторою 26.12.2001 року. ЇЇ сестри в будинку не жили, вона проживала там разом з онуком [PERSON] Після смерті [PERSON] [INFO] року, в будинок вселилась відповідачка, яка є матір'ю [PERSON], та її співмешканець. Вона цьому не заперечувала, оскільки будинок має два входи. Відповідачка [PERSON], була дружиною її сина [PERSON], який [INFO] року помер. На протязі останнього року відповідачі постійно порушують правила проживання, псують майно, на зауваження позивачки не реагують зухвало ображають її та погрожують розправою, влаштовують сварки. Так як договору найму з відповідачами вона не укладала і дозволу на поселення не давала на її думку вони є тимчасовими мешканцями. Просить суд в силу ст. 818 ЦК України виселити їх як тимчасових мешканців. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та пояснила, що в її власності перебуває частина будинку [ADDRESS] Близько двох років в частині будинку, який має окремий вхід проживають відповідачі. Ні вона, ні треті особи, як співвласники будинку, не надавали згоди на проживання відповідачів у вказаному будинку. Дозвіл на вселення відповідачів надав її онук [PERSON], якому в свою чергу надала згоду на вселення вона. З січня 2014 року між нею та відповідачами виникли неприязні відносини. Відповідачі безпідставно ображають її, на зауваження не реагують, ведуть себе зухвало, за комунальні послуги не сплачують. Просить суд винести рішення про виселення відповідачів. Представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити пояснивши, що відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] не є членами сім'ї позивачки, а отже є тимчасовими мешканцями, які ображають її, ведуть себе зухвало, тому просить суд винести рішення про виселення [PERSON] та [PERSON] з належного позивачці будинку. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, повідомлені належним чином, тому суд розглянув справу в їх відсутність з винесенням заочного рішення. Треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились надавши заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи в їх відсутність. Треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились повідомлені належним чином, тому суд розглянув справу в їх відсутність. Допитаний у судовому засіданні дільничий [PERSON] пояснив, що починаючи з січня 2014 року позивачка неодноразово зверталась з скаргами на колишню невістку та її співмешканця щодо застосування до неї насилля . Особисто він мав розмову з відповідачами, однак ніякого насильства по відношенню позивачки встановлено не було. Вони пояснювали, що позивачка провокує конфлікти, однак вони намагаються уникати їх та не реагувати на її провокації. Це ж підтвердив і свідок. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, свідка, дослідивши письмові докази, які є в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З довідки КП «Ніжинське МБТІ» від 08.08.2014 року (а.с 63) вбачається, що [PERSON] є власницею 1/10 частини будинку розташованого по [ADDRESS] на підставі договору дарування посвідченого Ніжинською державною нотаріальною конторою від 14.05.1963 року, [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] є власниками 2/5 частин вказаного будинку на підставі договору дарування посвідченого Ніжинською держнотконторою 11.08.1948 року, [PERSON] власник 1/2 частини на підставі договору дарування посвідченого Ніжинською міською держнотконторою 26.12.2001 року. Свідоцтвом про смерть підтверджується, що [PERSON] [INFO] року помер. З спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] вбачається, що спадщину прийняв [PERSON], який є спадкоємцем за правом представлення (а.с 38 зворотній бік). Свідчення позивача про те, що вона як дружина [PERSON] успадкувала частину належного йому будинку, не відповідає дійсності, так як записом акта про розірвання шлюбу № 255 від 21.11.1979 року підтверджується, що зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] шлюб в 1979 році було розірвано (а.с 45). Жодний з досліджених в судовому засіданні відмовних матеріалів Ніжинського МВ УМВС від 22.01.2014 року, 17.03.2014 року, 25.03.2014 року, не містить заходів реагування застосованих до відповідачів, та не доводить неправомірної поведінки відповідачів по відношенню до позивачки. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку передбачених законом. Підставою виселення відповідачів, на якій наполягала представник позивачки, та сама позивачка в позові, є виселення відповідачів, як тимчасових мешканців, статус яких визначений нормами ст.. 818 ЦК України. Згідно ст. 818 ЦК України, яка міститься в главі 59 «Найм (оренда) житла» Розділу ІІІ Книги п'ятої ЦК України наймач та особи, які постійно проживають разом з ним, за їхньою взаємною згодою та з попереднім повідомленням наймодавця можуть дозволити тимчасове проживання у помешканні іншої особи (осіб) без стягнення плати за користування житлом (тимчасових мешканців). Тимчасові мешканці не мають самостійного права користування житлом. Тимчасові мешканці повинні звільнити житло після спливу погодженого з ними строку проживання або не пізніше семи днів від дня пред'явлення до них наймачем або наймодавцем вимоги про звільнення помешкання. Отже вказана норма закону передбачає, що наймачі (орендарі) можуть дозволити тимчасове проживання у помешканні іншої особи, а після спливу погодженого з ними строку проживання або не пізніше семи днів від дня пред'явлення до них наймачем або наймодавцем вимоги про звільнення помешкання, повинні звільнити помешкання. На а.с 107 міститься попередження про виселення адресоване позивачкою відповідачам, в якому [PERSON] вказує, що [PERSON] та [PERSON] проживають в її будинку як тимчасові мешканці, на даний час вона вимагає, щоб вони виселились та забрали всі свої речі. Однак при цьому в судовому засіданні жодним доказом не доведено укладання з відповідачами ні договору найму ні оренди, а статус відповідачів, як тимчасових мешканців позивачка визначила без врахування норм та положень глави 59 ЦК України. Попередження, що мається матеріалах справи, датоване 19.08.2014 року, тобто після звернення з позовом до суду, крім того воно не може бути доказом вимоги наймача або наймодавця про звільнення з помешкання, оскільки договір найму житла з відповідачами не укладався (ні усно, ні письмово). Як наголошувала сама [PERSON] відповідачі проживають в будинку [ADDRESS], з дозволу третьої особи- її онука [PERSON], який як встановлено під час розгляду справи є співвласником будинку, так як прийняв спадщину після свого діда, хоча і не оформив відповідного свідоцтва про право власності на спадщину. Під час розгляду справи встановлено, що позивачка [PERSON] є співвласником житлового будинку, а не наймачем (орендарем) житла з якого просить виселити відповідачів. Відповідно до ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) одна сторона -власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні(наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. В судовому засіданні не встановлені обставини, за яких позивачка мала статус наймодавця, а відповідачі статус наймачів, тому дана норма закону ніяким чином не пов'язується із сторонами, а відтак і їх обов'язками один перед одним. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді справи про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, правомірність проживання або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Законодавцем встановлені підстави виселення членів сім'ї власника будинку (ст. 157 ЖК України) однак позивачка категорично не визнавала колишню невістку членом своєї сім'ї і заперечила таку підставу виселення в судовому засіданні. З огляду на викладене, суд вважає, відповідачі не є тимчасовими мешканцями в розумінні ст. 818 ЦК України, так як вселились та проживають у будинку з дозволу його співвласника, а не орендаря, не укладали при цьому ніяких договорів найму житла, тому підстави для задоволення позову про їх виселення в розумінні ст. 818 ЦК України відсутні.

Outcome: dismissed