Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме - квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . У спірному житлі зареєстровані також відповідач [PERSON] , який є колишнім чоловіком позивача, та відповідач [PERSON] , який доводиться позивачеві сином. Відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі з грудня 2012 року, відповідач [PERSON] - з квітня 2006 року. Про місце проживання відповідачів позивачу не відомо, квартирою вони не користуються та не беруть участь в оплаті житлово-комунальних послуг, що позивача у зайві трати. Наявність реєстрації відповідачів в квартирі перешкоджає їй вільно розпорядитись своєю власністю та обмежує законні права власника житлового приміщення. Посилаючись на положення ст.ст. 16, 405 ЦК України позивач просить задовольнити позовні вимоги та визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . На підставі положень ст.ст.274-279 ЦПК України справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження буз виклику сторін на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі Договору від 30.10.2012 р., укладеного між позивачем [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до п. 1.4 Договору сторони домовились про зміну режиму спільної сумісної власності подружжя на режим спільної часткової власності на спірну квартиру, визначивши п. 1.5. Договору рівність часток в праві власності на квартиру. Пунктом 1.7. Договору [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] Ѕ частки у праві спільної власності на спірну квартиру, в результаті чого [PERSON] одержала право особистої приватної власності на всю квартиру (п. 4.3 Договору). У вказаній квартирі зареєстровані [PERSON] , який проживав в спірній квартирі як член сім`ї позивача - син, та [PERSON] , який проживав в квартирі як чоловік позивача та співвласник квартири. 14.12.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до Акта про не проживання від 03.06.2020 р., складеним Головою правління ЖБК «Академічний-4», [PERSON] не проживає у спірній квартирі з грудня 2012 року, а [PERSON] - з квітня 2006 року. Підставами звернення позивача до суду з даним позовом є порушення права власності без позбавлення права користування і володіння майном. Відповідно до роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших члені» сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 16 цього Кодексу. Згідно з ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з наймачем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка), неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки та інші). Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що право користування відповідача [PERSON] квартирою [ADDRESS] було нерозривно пов`язано з його правом власності на зазначену квартиру та фактом перебуванням [PERSON] у шлюбних відносинах з позивачем. Однак, право користування [PERSON] зазначеним нерухомим майном припинилось в зв`язку з припиненням права власності на квартиру на підставі Договору від 30.10.2020 р. та втратою статусу члена сім`ї власника нерухомого майна. Також, судом встановлено, що відповідач [PERSON] був зареєстрований в квартирі як член сім`ї власника житла. Останніх 16 років відповідач [PERSON] в спірній квартирі не проживає, не несе витрат на утримання житла, не веде спільне господарство з позивачем. Будь-яких доказів про те, що у відповідачів існують перешкоди у користуванні спірним житлом, суду не надано. На підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, обставини, зазначені в позовній заяві, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, в зв`язку з чим він підлягає задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved