Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою, у якій зазначила, що вона є власницею житлового будинку №11-А по вул. Першотравнева в с. Кумачово Старобешівського району Донецької області. В цьому будинку зареєстрований [PERSON], який оселився там як співмешканець її доньки [PERSON] і разом з донькою до 10.02.2013 р. вони з її дозволу мешкали у цьому будинку втрьох. Договору найму житла вони не укладали. Після цього донька з відповідачем змінили місце мешкання, але [PERSON] з реєстрації не знявся. Фактом реєстрації у її будинку Відповідач порушує її права з користування, володіння та розпорядження житловим будинком. Крім того, вона сплачує за комунальні послуги з врахуванням кількості зареєстрованих мешканців. Посилаючись на ст. 167 Житлового кодексу України, ст. 319 Цивільного кодексу України, ст. 48 Закону України «Про власність», позивачка просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зобов’язати відповідача «анулювати» його реєстрацію у її будинку. У судовому засіданні позивачка наполягала на позові та надала пояснення, аналогічні за змістом позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що він не вважає позовні вимоги законними, оскільки зареєстрував своє місце мешкання з дозволу позивачки та іншого постійного місця мешкання, де б він міг би зареєструватися, він не має. Почувши пояснення сторін, дослідивши подані ними докази, дотримуючись засад змагальності та диспозитивності, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог та про необхідність відмови у їх задоволенні. Судом встановлено, що позивач дійсно на праві власності володіє житловим будинком №11а по вул. Першотравневій в с. Кумачове Старобешівського району, в якому і мешкає фактично. Слід зазначити, що суду не були надані правовстановлюючі документи на житловий будинок, проте висновок про належність будинку позивачці суд робить виходячи з відмітки у технічному паспорті та з огляду на визнання цієї обставини відповідачем. З 15.07.2009 р. в будинку зареєстрований також відповідач [PERSON], який станом на 21.03.2014 року в будинку не мешкає, що підтверджується актом обстеження (а.с.6). Будь-яких відомостей та доказів щодо тривалості строку протягом якого [PERSON] фактично не мешкає у будинку позивачки суду не надано. Встановлюючи норму матеріального права, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд відзначає, що обґрунтовуючи свої вимоги, позивач послалась на норми, які не підлягають застосуванню. Так, стверджуючи про відсутність договору найму між нею та відповідачем, позивачка, водночас, обґрунтовує свої вимоги статтею 167 Житлового кодексу України, яка регламентує відносини між власником та наймачем житла, врегульовані договором найму. Крім того, позивач послалась у позові на норми Закону України «Про власність», який в тратив чинність вже понад 6 років тому, отже таке обґрунтування позовних вимог є помилковим. Посилання на ст.319 ЦК України суд також знаходить помилковим, оскільки ця норма закріплює повноваження власника щодо свого майна, тоді як предмет спору стосується права користування чужим майном. Зазначені позивачкою доводи щодо перешкод у користуванні житлом мають вирішуватись на підставі ст.ст.386, 391 ЦК України, проте факти порушення пава власності позивачки у судовому засіданні встановлені не були. Не було також жодними доказами підтверджено понесення позивачкою підвищених витрат на сплату комунальних послуг у зв’язку з реєстрацією [PERSON] З огляду на пояснення позивачки, відповідач вселився до її будинку як член сім’ї, отже до спірних відносин з користування житлом слід застосувати ч.2 ст.405 ЦК України, згідно якої втрата права користування житлом пов’язується з відсутністю члена сім’ї у цьому житлі понад один рік. Суду не надано доказів строку відсутності відповідача, з огляду на що суд позбавлений можливості задовольнити позов спираючись на цю правову норму. Отже підстав для задоволення позовних вимог не встановлено. Відповідач вважає будинок позивачки житлом до якого він оселився законно, з її дозволу. Вимоги позивачки щодо відшкодування витрат на правову допомогу адвоката задоволенню не підлягають з огляду на недоведеність їх належними доказами (договір з адвокатом, документи, що посвідчують право на здійснення адвокатської діяльності, тощо), а також у зв’язку з відмовою у позові. Витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем, відповідно до ст.88 ЦПК України, в такому разі не розподіляються.

Outcome: dismissed