Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом 24.09.2018 року мотивуючи тим, що вона являється бабусею малолітньої [PERSON], [INFO]. Її дочка [PERSON], яка померла [INFO], перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 15.08.2009 року по 01.04.2013 року. Після розірвання шлюбу з відповідачем її дочка 12.12.2014 року уклала шлюб з [PERSON] в зв'язку з чим змінила прізвище на «[PERSON]», спільних дітей у них не було. ЇЇ онука зареєстрована разом із нею за однією адресою та постійно проживала зі своєю покійною мамою. Після розірвання шлюбу між дочкою та відповідачем у них виник конфлікт стосовно участі батька у вихованні дитини. Відповідач звернувся до суду з позовною заявою про усунення перешкод у спілкуванні з дочкою. Рішенням суду від 12.10.2015 року було частково задоволено позовну заяву [PERSON] та зобов'язав [PERSON] не чинити перешкоди у спілкуванні батька з малолітньою дитиною [PERSON], [INFO], визначив способи участі [PERSON] у спілкуванні з дитиною: побачення та перебування [PERSON], [INFO], з батьком щомісяця, через тиждень з 10:00 до 14:00 год. суботи. Проте, після рішення суду відповідач взагалі перестав спілкуватись з дочкою та став приділяти більше часу своєму особистому життю. Після смерті [PERSON] внучка ще деякий час проживала разом із нею, на прохання відповідач почав налагоджувати відносини з дитиною, приходив в гості, жодні перешкоди йому не чинились. Проте, одного разу відповідач прийшовши до [PERSON] взяв її погуляти на вулицю і не повернув її. На прохання так не чинити, він повідомив, що [PERSON] буде проживати разом із ним в с. Руда Сквирського району. Їй довелось змиритись з цим, адже внучці необхідний батько, хоча це було для неї занадто тяжко. Коли [PERSON] пішла у перший клас ДНЗ № 28 «Горобинонька», вона забирала її із садочка до себе додому і допомагала їй вчити уроки, читати, рахувати, відповідач приїздив після 18:00 год. і забирав дочку. До школи [PERSON] часто приводили неохайно одягненою, нечесаною і їй доводилось переплітати та переодягати її в чистий одяг. Проте, з 22.06.2018 року відповідач не дозволяє їй спілкуватись та бачитись з [PERSON], з цією метою він завіз онуку до своєї матері в Тетіївський район. Вона продовжувала спілкуватись з онукою по мобільному телефону, проте, відповідач забрав мобільний телефон і вона втратила з дитиною зв'язок. 20.08.2018 року вона випадково зустріла відповідача з дитиною в м. Біла Церква, [PERSON] була напружена, засмучена і неохоче розмовляла з нею, постійно поглядаючи на батька. В червні вона звернулась до органу опіки та піклування, щоб їй допомогли відносити спілкування з онукою. 09.07.2018 року вона отримала відповідь в якій було рекомендовано звернутись до суду для вирішення даного питання. Всі намагання мирним шляхом врегулювати спір не привели до результату, оскільки відповідач перешкоджає та штучно створює такі обставини, через які вона не може зустрічатись із онукою. На теперішній час склалась ситуація, що вона вже більше 3 місяців не має можливості спілкуватись з [PERSON]. Тому, просила в судовому порядку зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди у спілкуванні з онукою та визначити способи участі у вихованні онуки бабусі, шляхом встановлення зустрічей та перебування з дитиною два рази на місяць: перша та третя неділя місяця, спільний відпочинок на шкільних канікулах. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10.10.2018 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 08.11.2018 року відповідач подав відзив на позовну заяву мотивуючи тим, що твердження позивача про те, що він з 22.06.2018 року не дозволяє їй спілкуватися та бачитися з [PERSON] не відповідають дійсності, не підтверджені будь-якими належними доказами та спростовуються наступними обставинами. Після розірвання шлюбу за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21.03.2013 року з покійною донькою позивачки - [PERSON], померлою [INFO], його донька залишилася проживати разом зі своєю матір'ю. У зв'язку з тим, що покійною матір'ю [PERSON] йому постійно чинилися перешкоди у спілкуванні з донькою, він був змушений звернутися до суду за захистом свого права на участь у виховані дитини. 12.10.2015 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області ухвалено рішення, яким було встановлено графік і дні спілкування з донькою. Дана обставина підтверджується позивачем, і копію цього рішення додано до позовної заяви. Але, навіть після набрання рішенням суду законної участі щодо зобов'язання покійної матері [PERSON] не чинити йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, та встановлення графіку і днів спілкування, [PERSON] і надалі перешкоджала у спілкуванні з донькою. Після смерті [PERSON] [PERSON] до кінця травня 2018 року проживала з позивачем. Про що, вона і сама зазначила в позові. Він постійно, і регулярно відвідував доньку, спілкувався з нею, відводив до дитячого садку, на уроки в школу. Не став забирати [PERSON] у позивача, відразу після смерті [PERSON] до спілкування з позивачем, та з почуття розуміння того, що їй морально, важко після смерті власної дочки. З кінця травня [PERSON] постійно проживає з ним за адресою: [ADDRESS]. Дана квартира є його приватною власністю та придбане задля проживання в ньому з донькою. З того часу, відколи донька проживає зі ним, з позивачем була домовленість про те, що вона буде забирати [PERSON] зі школи і дитина буде в неї, за постійним місцем проживання, до 18.00 год. Також, позивач відводила [PERSON] на гурток оригамі та заняття в музичну школу. Факт участі позивача у вихованні [PERSON] підтверджується Характеристикою [PERSON], [INFO], учениці 2-Б класу Білоцерківської загальноосвітньої школи І-ІП ступенів №18 Білоцерківської міської ради Київської області, складеної директором школи та класоводом. У ній значиться, що активну участь у вихованні онуки займається бабуся. Також, даний факт підтверджується його поясненнями, наданими 21.09.2018 поліцейському Білоцерківського відділу поліції Головного управління національної поліції в Київській області Олійнику О.О., який виїхав за його заявою, за адресою постійного місця проживання позивача, про вчинення йому перешкод у тому, щоб забрати від [PERSON] додому, яка перебувала в неї після уроків в школі. Але, даний спір вдалося врегулювати, і він дозволив донці залишитися у позивача до 22.09.2018 до 13.00 год. Таким чином, надані докази повністю спростовують твердження позивача про те, що вона не бачить та не спілкується з онукою з 22 червня 2018 року та він перешкоджає їй у спілкуванні з дитиною. Також, виходячи із інтересів доньки заперечує проти позову у зв'язку з тим, що йому відомо про те, що позивач зловживає алкогольними напоями, що негативно може вплинути на життя і здоров'я доньки, та формування пріоритетів і принципів життя. Але, на превеликий жаль, дана обставина може бути підтверджена тільки поясненнями, і показами свідків. Окрім цього, уваги потребує систематична поведінка позивача, а саме, вчинення нею правопорушень відносно нього, і як правило, в присутності або за участі доньки, що, на його думку, також негативно впливає на її психоемоційний стан. Після таких конфліктів донька стає замкнута, непривітна до людей. Так, 11.05.2018 року позивач, в присутності [PERSON], при намаганні ним забрати дитину додому, вчинила сварку, під час якої висловлювалася нецензурною лайкою. Ним було викликано поліцію. За результатами виїзду поліції було складено протокол про вчинення [PERSON] адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП. 19.08.2018 року близько 21.00 год. позивачка з'явилася за його із донькою місцем проживання, і вимагала поспілкуватися з онукою. Але, враховуючи пізній час, її стан алкогольного сп'яніння, він не дозволив. У відповідь вона порозбивала скло у вікнах квартири. Тому, він з відповідною заявою, звернувся до поліції. 29.09.2018 року, про що вище зазначалося у відзиві, позивачка забрала [PERSON] після уроків в школі. Він, приїхавши за донькою близько 18.00 год., як було домовлено попередньо, був змушений зробити повідомлення в поліцію про те, що позивач зачинена з дитиною в квартирі, на його прохання вхідні двері до квартири не відчиняє і не дає забрати дитину. Але, враховуючи інтереси і емоційний стан дитини, він був вимушений врегулювати цю ситуацію самостійно, і дозволив донці переночувати у позивача і провести наступний день, після події, до 13.00 год. Також, не підтверджені твердження позивача про те, що [PERSON] під час навчання в першому класі, ходила до школи неохайно одягненою, незачесаною, і їй, доводилося переплітати та переодягати [PERSON] в чистий одяг. В жодній характеристиці, яка видана на [PERSON] не значиться про те, що дитина ходить до школи неохайно одягненою та незачесаною. Враховуючи надані докази, вважає, що на відміну від позивача, а саме її поведінки по відношенню до онуки, забезпечує донці належні умови проживання, виховання, розвиток дитини, забезпечений власним житлом, першочергову увагу приділяє інтересам дитини, веде здоровий спосіб життя та не вбачає, що спілкування [PERSON] з позивачем позитивно вплине на формування її особистості. Позивач просить визначити лише дні зустрічей та перебування з онукою: перша та третя неділя місяця, спільний відпочинок на шкільних канікулах, але при цьому не зазначає час таких зустрічей, порядок та місце зустрічей. Взагалі, якщо підрахувати дні, які позивач просить суд встановити для зустрічей з онукою, то у сукупності вони становлять більшість днів календарного року для дозвілля і позашкільного розвитку дитини, аніж залишаться йому, батькові дитини, для її виховання, забезпечення належного та корисного для доньки дозвілля, спільного відпочинку з нею. Отже, спосіб зустрічей з дитиною, який позивач просить суд встановити, перешкоджатиме йому у виконанні зобов'язань, передбачених ст. 150 СК України, та реалізації права, встановленого ст. 151 СК України. Тому просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.11.2018 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач просила позов задовольнити, зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди у спілкуванні з онукою та визначити їй способи участі у вихованні та спілкуванні з онукою: І та ІІІ п'ятниця з 13:00 год. до 08:30 год. понеділка; 3 дні на осінніх канікулах; 3 дні на весняних канікулах; 3 дні на зимових канікулах; липень місяць на літніх канікулах, судові витрати залишити за нею. Пояснила, що дитина [INFO] залишилась без матері, відповідача на той час в житті дитини не було. В день похорону він забрав дитину, а потім 27.12.2016 року вона її забрала до себе. Відповідач приходив до дочки щодня, дитина звикала до батька, все було добре. Навесні 2017 року [PERSON] забрав дитину і відносини між нею та відповідачем почали погіршуватись, влітку вона дитину не бачила, а навчального року вона почала забирати дитину із школи щодня о 13:00 год. З жовтня 2018 року дитина почала ходити на додаткові заняття: музична школа, англійська мова, оригамі. Вона забирає дитину з школи, водить її на заняття, а саме: понеділок і четвер до музичної школи, вівторок і четвер на англійську мову і у п'ятницю на оригамі, після занять дитина перебуває з нею до 18:00 години. Протягом тижня вона спілкується з онукою, однак відповідач не дозволяє дитині ночувати в неї. Такий графік діє і по теперішній час, відповідач не перешкоджає такому графіку спілкування дитиною і участі у її житті. 19.08.2018 року о 21:00 год. вона проїздила поряд з будинком відповідача і хотіла побачити онуку, однак виник конфлікт. 21.09.2018 року о 18:00 год. відповідач приїхав забирати дитину і вона для того, щоб не було конфлікту сказала щоб він забирав дитину з поліцією. В період коли вона була на роботі дитину залишала із сусідкою, але батьку дитини цього не повідомляла. Вона, крім будніх днів, бажає спілкуватись з дитиною і на вихідні дні та на канікулах, але відповідач не дозволяє. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що дійсно після похорону колишньої дружини забрав дочку до себе, так як не бачив її декілька місяців, оскільки колишня дружина вдруге вийшла заміж і він лише після рішення суду мав змогу бачитись із дочкою. Потім, вирішив залишити дитину бабусі та приходив до дочки щодня і брав її на прогулянки. Одного дня повернувшись з дитиною з прогулянки о 22:00 год. та прийшовши до бабусі побачив позивача в нетверезому стані, що його засмутило і він попередив її про неприйнятну поведінку при дитині. Потім такий випадок знову повторився і він знову її попередив. Однак, коли в черговий раз він привів дитину до бабусі і вона знову була нетвереза, він забрав дочку і з того часу дитина проживає з ним. Коли дитина залишалась на ніч з бабусею то вона потім розповіла, що у бабусі були гості і вони вживали спиртні напої, тому він заборонив брати дитину на ніч. 19.08.18 року о 21:00 год. позивач приїхала до нього додому в нетверезому стані, вчинила сварку, зайшла до дитини, яка була у ванній кімнаті, хотіла пройти по усій хаті, як сказала « подивитись де живе дитина», він її не пропустив в такому стані і випроводив до дверей, а вона почала кидатись камінням і розбила скло у вікні, потім коли вона вже поїхала, викликав поліцію. 29.09.2018 року о 15:00 год. позивач по телефону повідомила, що поїхала з дитиною у село до родичів, а коли він зателефонував донці дізнався, що вони нікуди не поїхали, а знаходяться у квартирі, коли він приїхав о 18:00 год. забирати дочку позивач сказала, що він може це зробити лише з поліцією. Він проти того, щоб дитина залишалась з бабусею на ніч, оскільки остання вживає алкогольні напої і невідомо, що може статись. Він не забороняє позивачу бачиться із дитиною, вони спілкуються п'ять днів на тиждень з 13:00 год. до 18:00 год. Позивач не повідомляє його про свої наміри, тому він не може в повній мірі їй довіряти дитину. Він не заперечує щоб бабуся спілкувалась з дитиною і у період шкільних канікул, за добровільно встановленим графіком, однак за умови, якщо позивач не буда негативно впливати на дитину своєю поведінкою. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та зазначила, що до відзиву надано докази, які характеризують позивача з негативної сторони. Позивач зазначає, що відповідач наніс їй тілесні ушкодження, однак з наданих відповідачем доказів вбачається, що вона відмовилась від проходження медичної експертизи. Позивач спілкується та приймає участь у житті дитини у будні дні тижня, отже вихідні дні залишаються для спілкування з батьком та іншими родичами, які також мають право на спілкування з дитиною. Вимоги позивача побудовані так, що у батька дитини не буде часу для спілкування з дочкою, крім того, позивач обґрунтовуючи вимоги положення Конвенції, яка вказує на те, що в першу чергу мають враховуватись інтереси дитини, а не бабусі. Однак, виходячи з характеристики позивача, заявлені нею позовні вимоги не підлягають до задоволення, крім того, будь - яких перешкод у спілкуванні з дитиною відповідачем їй не чиняться. Суд, заслухавши учасників справи, покази свідка [PERSON], дослідивши докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Положеннями ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч.1 ст. 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 257 СК України, баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення. З матеріалів справи ( а.с. 4-10) вбачається, що відповідач [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON], рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21.03.2013 року, яке набрало законної сили 01.04.2013 року, шлюб між ними було розірвано. Від даного шлюбу у них народилась дочка - [PERSON], [INFO], яка проживала разом із матір'ю за адресою: [ADDRESS]. На підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12.10.2015 року, яке набрало законної сили 23.10.2015 року, [PERSON], яка після одруження змінила прізвище на «[PERSON]», було зобов'язано не чинити перешкоди [PERSON] у спілкуванні з малолітньою донькою [PERSON], [INFO], та визначено спосіб участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні з дитиною: дозволено побачення та перебування [PERSON], [INFO], з батьком щомісяця, через тиждень з 10:00 до 14:00 год. суботи. З копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] ( а.с. 11) вбачається, що [PERSON] [INFO] померла. Також, встановлено, що позивач [PERSON], [INFO], яка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS], являється матір'ю [PERSON] та бабусею малолітньої [PERSON], [INFO]. Відповідач [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS], являється власником майна за адресою: [ADDRESS] та проживає за даною адресою разом із дочкою [PERSON], [INFO]. Вказані обставини підтвердженні матеріалами справи та визнаються сторонами. Позивач в підтвердження вимог зазначила про те, що відповідач перешкоджає їй спілкуватись з онукою та приймати участь у її житті, однак не надала жодних доказів в підтвердження даних обставин, а в судому засіданні дала пояснення, що вона спілкується з дитиною та приймає участь у її вихованні та навчанні, бачить дитину щодня протягом тижня та перебуває з нею з 13:00 год. до 18:00 год., отже сама спростувала викладені нею у позові обставини. Відповідно до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Позивач у позові також зазначила, що вона зверталась до органу опіки та піклування для врегулювання спору щодо участі у вихованні онуки та спілкування із нею. Так, з листа Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради від 09.07.2018 року за № 744 ( а.с. 13) вбачається, що позивач зверталась із заявою 22.06.2018 року про усунення вказаних порушень, дана заява була розглянута та позивачу було рекомендовано звернутись до суду з даного питання. Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Однак, до суду не надано доказів щодо винесення Службою у справах дітей Білоцерківської міської ради письмового висновку щодо розв'язання спору та не надано доказів щодо обстеження умов проживання дитини та бабусі, яка бажає спілкуватись з дитиною і перебувати з нею протягом тривалого часу за місцем свого проживання, а також інших документів, які стосуються справи, в тому числі відомостей щодо матеріального стану, стану здоров'я позивача та відомостей в підтвердження спроможності бабусі забезпечити дитині належний догляд. З наданих до суду характеристик на малолітню [PERSON], [INFO] ( а.с. 14,37) вбачається, що її батько [PERSON] приводив дитину до дитячого садка, забирала її бабуся - [PERSON], і тато і бабуся [PERSON] завжди привітні, постійно цікавляться життям та уроками дитини у класі. Батько відповідально ставиться до виховання дитини, звертає увагу на успішність і поведінку дитини у школі, систематично відвідує батьківські збори, виконує функцію моральної підтримки, у вихованні дочки переважають заохочення і переконання. Також активну участь у вихованні онуки займається бабуся. Отже, і з вказаних доказів також вбачається, що відповідач не перешкоджає позивачу у спілкуванні з онукою та участі у житті дитини. Відповідач заперечуючи проти вимог позивача надав до суду докази ( а.с. 38-40) з яких вбачається, що 15.08.2018 року Білоцерківським міськрайонний судом Київської області було встановлено, що 05.06.2018 року щодо [PERSON] складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, а саме: [PERSON] 11.05.2018 року близько 18:15 год. перебуваючи на східцевому майданчику під'їзду будинку [ADDRESS], вчинила сварку, під час якої висловлювалась нецензурною лайкою, чим порушила громадський порядок, провадження в адміністративній справі було закрито у зв'язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. 24.08.2018 року ДОП Сквирського відділу поліції ГУ НП в Київські області було проведено перевірку по заяві [PERSON] від 19.08.2018 року щодо прийняття мір до гр.. [PERSON], яка 19.08.2018 року о 21:00 год. в ході сварки з заявником пошкодила віконне скло в його будинку завдавши матеріальної шкоди на суму 300, 00 грн., однак сума завданих збитків є меншою за суму, яка необхідна для проведення розслідування передбаченого ч.1 ст. 194 КК України, а відповідно до ч.2 ст. 11 КК України не є злочином дія або бездіяльність, яка хоча формального і містить ознаки будь - якого діяння, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяло і не могло заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі, тому відсутні підстави для притягнення [PERSON] до адміністративної чи кримінальної відповідальності по даному факту. Також, 21.09.2018 року гр. [PERSON] перешкоджала батьку дитини [PERSON] забрати дочку о 18:00 год., однак спір між сторонами було вирішено в добровільному порядку. Свідок [PERSON] ( мати відповідача) в судовому засіданні дала покази про те, що позивач спілкується з онукою, забирає її зі школи, водить на додаткові заняття, відповідач не чинить їй ніяких перешкод у спілкуванні та участі у вихованні дитини. Влітку, коли дитина була у неї в селі, позивач по телефону спілкувалась з дитиною, однак після таких розмов настрій онуки змінювався і вона годину сиділа в кутку кімнати з футболкою батька та обдумувала ці розмови. Наступного разу, коли позивач знову зателефонувала дитині, вони увімкнули на гучномовний зв'язок телефон і вона почула всю розмову їх розмову, позивач казала дитині, щоб називала її мамою, при цьому розмова у неї була заплутана наче вона була у нетверезому стані чи після прийому антидепресантів. Після таких розмов та враховуючи стан дитини телефон вимкнули. Дитина перестала балакати з позивачем і її настрій поліпшився, надалі все було добре. Дитина казала, що боїться позивача, оскільки вона робить усе, щоб її тата посадили за грати. У позивача вдома збираються на застілля її знайомі, що є неприйнятним для дитини. Таким чином, вказані обставини дають підстави для сумнівів щодо можливості перебування малолітньої дитини разом із бабусею тривалий період, позивачем не спростовано доводи відповідача жодними доказами та не доведено позовні вимоги в даній частині. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. З системного тлумачення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст.ст. 7, 257 СК України вбачається, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною баби та діда, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип рівності у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Позивачем не доведено та не надано беззаперечних доказів щодо неправомірних дій відповідача, зокрема щодо вчинення відповідачем перешкод у спілкуванні з онукою та у її вихованні, не наведені належні обґрунтування та не надані докази, які підтверджують позовні вимоги, крім того, як на підготовчому засіданні так і в судовому засіданні позивач не могла визначитись з позовними вимогами та запропонувати графік побачень із дитиною, який би відповідав інтересам дитини та не порушував прав батька та його батьків на спілкування з дитиною. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не обґрунтований, заявлений передчасно, тому не підлягає до задоволення в повному обсязі. Враховую, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача, згідно ст. 141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню, крім того, вона заявила клопотання про залишення судових витрат за нею.

Outcome: dismissed