Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

Позивач звернулась до Дзержинського районного суду міста Харкова Прилуцької Ганни Петрівни, [PERSON] , третя особа Департамент реєстрації ХМР про усунення перешкод власникові та визнання права власності. Позовна заява уточнювалась. В остаточній позовні заяві позивач просить усунути перешкоди власнику та визнати за нею право власності на14/100 частини домоволодіння за адресою [ADDRESS] після померлого [PERSON] замість належних та зареєстрованих 18/100 частин вказаного домоволодіння після померлого [PERSON] на підставі рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 13 березня 2000 року по справі № 2-1146/2000. Представником Департаменту реєстрації ХМР надано пояснення, де зазначено про прийняття рішення у справі у відповідності до норм законодавства. 09 червня 2020 року [PERSON] надала до суду заперечення на позов, де просила відмовити у задоволенні позовних вимог. У судовому засіданні позивач наполягала на задоволенні позовних вимог. Відповідачі просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Вислухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. У відповідності до ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. За змістом статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Відповідно до ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Як вбачається з позовної заяви, підставою для звернення до суду стала відмова Департаменту реєстрації Харківської міської ради про реєстрацію права власності на 18/100 частини домоволодіння по [ADDRESS] після померлого брата [PERSON] (згідно рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.03.2000 року. ) Відповідачами у даній справі зазначено [PERSON] та [PERSON] , які є співвласниками домоволодіння по [ADDRESS] у відповідних частинах Предметом позову є усунення перешкод власнику за ст. 391 УК України. Прохальна частина визначена як визнання права власності після перерозподілу ідеальних часток. Як вбачається з наданих матеріалів позивач [PERSON] не є власником майна, стосовно якого подано позов, оскільки таке право нею не отримано відповідно до діючого законодавства. Відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.03.2002 року здійснено виділ ідеальних часток співвласників домоволодіння [ADDRESS] . На момент розгляду справи по суті позивачка [PERSON] не здійснила належну реєстрацію права власності на частку її померлого брата [PERSON] (згідно рішення від 13.03.2000 року Дзержинського районного суду м. Харкова), а тому судовим рішенням на долю померлого [PERSON] було виділено та визнано за померлим право власності на 14/100 замість 18/100. В поданих для реєстрації документах позивач зазначила про набуття права власності на 18/100 згідно рішення від 13.03.2000 року, замість надання документів на визнання права власності на 14/100 домоволодіння згідно рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.03.2002 року. Що і призвело до відмови в реєстрації права власності. Станом на 2000 рік правові підстави придбання права власності регулювались Цивільним Кодексом УРСР (1961 року з доповненнями та змінами) та Законом України «Про власність». Відповідно до Статті 12. ЗАКОНУ УКРАЇНИ «Про власність ВС УССР» Закон від 07.02.1991 № 697-XII, підставами виникнення права приватної власності були: 1. Праця громадян є основою створення і примноження їх власності. 2. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Згідно рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.03.2000 року за позивачем було визнано право власності в порядку спадкування відповідно до вимог ст. 530, 549 ЦК УРСР (1961 р.), тобто за спадкоємцем другої черги, що фактично прийняв спадщину. Свідоцтво про право на спадщину в усіх випадках видається не раніше як через шість місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, після набрання законної сили рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.03.2000 року, позивач [PERSON] повинна була звернутись до Державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадкового майна для отримання свідоцтва на право власності в порядку спадкування. Однак цього вона не зробила. А тому зазначений в рішення Державного реєстратора №44990555 від 09.01.2019 року про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень факт про те, що перерозподіл ідеальних часток здійснено без урахування рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.03.2000 року не відповідає дійсності, оскільки відповідно до зазначеного рішення було встановлено факт родинних відносин та встановлено право власності на 18/100 часток, які у встановленому законом порядку не були зареєстровані позивачем. З рішення Державного реєстратора вбачається, що позивачем до державної реєстрації було подано лише свідоцтво на право власності за нею 18/100 частин домоволодіння та рішення від 13.03.2000 року, що підтверджує факт відсутності державної реєстрації її права власності на 18/100 частин домоволодіння в порядку спадкування за умерлим [PERSON] , а отже твердження про наявність на день розгляду справи Дзержинським районним судом 14.03.2002 року ідеальної частки у розмірі 36/100 є незаконним. На день розгляду справи її ідеальна доля складала 18/100 частин, яка була перерозподілена у 17/100 частин. Так, в рішенні Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.03.2002 року (справа №2-264/02) зазначено, що на день розгляду справи 18/100 частини домоволодіння належали [PERSON] , 18/100 зазначеного домоволодіння припадали на долю померлого [PERSON] , цією частиною користується його сестра [PERSON] , яка свої права власності в порядку спадкування на цю долю повністю не зареєструвала - відповідно до вимог ст. 182 ЦК України. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно. Таким чином, судом було вирішено питання стосовно тих прав, які були зареєстровані відповідно до встановленого порядку реєстрації станом на день розгляду справи по суті. Відсутність факту реєстрації також підтверджується довідкою №1071226 від 23.10.2019 р. КП «ХМБТІ», в якій зазначено, що право власності за умерлим [PERSON] до позивача перейшло згідно рішення суду. Повідомлення про здійснення державної реєстрації такого права відсутні. Також не надано позивачем свідоцтво про право власності в порядку спадкування на цю частину домоволодіння. Свідоцтво про право власності в порядку спадкування є правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності на нерухоме майно. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.03.2002 року затверджено ідеальний перерозподіл домоволодіння між всіма власниками, у зв`язку з чим ідеальні долі [PERSON] та померлого [PERSON] були перерозподілені з 18/100 на 17/100 та 14/100 відповідно в результаті реального виділу. Спадкові права [PERSON] за померлим [PERSON] ніким не оспорювались. Судом встановлено, що ніякої перешкоди у користування належної позивачу частки домоволодіння [ADDRESS] відповідачі не здійснюють. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права.Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України. Власник майна вправі звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (негаторний позов). Із зазначеним позовом може звернутися особа, яка відповідно до закону або договору має право володіння та користування майном, у тому числі у випадку, коли зазначені перешкоди чиняться власником такого майна. Відповідно до ст. 391 ЦК України та враховуючи Правові позиції Верховного Суду України (справа № 6-92 цс 15), передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем. Стосовно зазначеного в позові майна у відповідачів не існує жодного договору та/чи домовленості з позивачем щодо його користування. Оскільки набуття права власності регулюється окремими нормами, а заявлений позов подано формально не для визнання, а для набуття права власності, задоволений він бути не може. Окрім того, відмова органу державної реєстрації прав в оформленні права власності на об`єкт нерухомого майна та видачі свідоцтва у зв`язку з ненаданням необхідних документів для оформлення такого права не є оспорюванням права власності на об`єкт нерухомого майна (постанова ВСУ від 20.06.2011 у справі №3-55гс11). В матеріалах справи відсутні факти, які б свідчили про порушення прав власності [PERSON] на належне їй майно зі сторони відповідачів. З позовної заяви вбачається, що наявний факт порушення її права з боку державного органу. Захист порушеного права позивач має право здійснити шляхом подачі позову про оскарження рішення державного реєстратора №44990555 від 09.01.2019 року в порядку адміністративного судочинства.

Outcome: dismissed