Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

Позивач звернулась до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Содовий завод», про стягнення компенсації втрати частини заробітку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтувала тим, що вона працювала у відповідача без перерв у роботі на різних посадах з 30 жовтня 1991 року по 30 жовтня 1999 року, й згідно наказу № 305 від 01 липня 1999 року її звільнено з роботи за власним бажанням. При звільненні з підприємства, відповідач не провів з нею повний розрахунок, мотивуючи це скрутним фінансовим становищем. В подальшому належні до виплати суми ВАТ «Содовий завод» так і не виплатив, хоча вона неодноразово зверталась до відповідача з цього приводу. З метою захисту свого порушеного права вона звернулась до суду. Рішенням суду від 27 березня 2007 року у справі № 2-998-200, з ВАТ «Содовий завод» на її користь стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 1850 грн. 35 коп., за період роботи з травня 1997 року по липень 1999 року. Однак, стягнуті судом кошти, так і не були їй виплачені. У зв'язку з наведеним вважає, що вона право на отримання компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з її невиплатою, розмір якої станом на 01 січня 2014 року становить 4020 грн. 20 коп., а також середнього заробітку у розмірі 19505 грн. 12 коп. та моральної шкоди, яку позивач оцінює у 3000 грн. 00 коп. Просить суд стягнути з відповідача на її користь наведені суду компенсаційних виплат у зазначеному розмірі. Позивач у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, проте надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, в якій підтримала заявлені вимоги, просила їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, проте надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій позовні вимоги [PERSON] не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на наступне. Так, Законом № 2343-ХІІ передбачено, що при відкриття ліквідаційної процедури зупиняються будь-які економічні санкції за усіма видами заборгованостей. Крім того, у зв'язку з набранням чинності з 01 січня 2013 року Закону № 4212-VI від 22 грудня 2012 року, відносно підприємств, стосовно яких відкрито ліквідаційна процедура, діє Закону № 2343-ХІІ, а отже позов не підлягає задоволенню. Суд, дослідивши матеріали, перевіривши обставини, на які посилаються сторони в обґрунтування або заперечення своїх вимог, приходить до висновку щодо обґрунтованості заявлених [PERSON] вимоги, та вважає за належне частково задовольнити їх, з наступних підстав. Так, у судовому засіданні із достовірністю встановлено, що у період з 30 жовтня 1991 року по 30 жовтня 1999 року, позивач працювала у відповідача без перерв у роботі та на різних посадах робітником, що також підтверджується копією трудової книжки серії БТ-І № 3860043 на ім'я [PERSON] (а.с. 8) Проте, на підставі наказу № 305 від 01 липня 1999 року позивача звільнено з посади підсобного робочого автотранспортного цеху у ВАТ «Содовий завод» за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України. Однак, при звільненні позивачці ВАТ «Содовий завод» не було проведено повний розрахунок та не виплачено на її користь усі належні до виплати кошти. У зв'язку з чим, [PERSON] звернулась до суду. Рішенням Слов'янського міського суду Донецької області від 27 березня 2000 року № 2-998-2000, з ВАТ «Содовий завод» на користь [PERSON] стягнуто заборгованість з заробітної плати за період з травня 1997 року по червень 1999 року у розмірі 1850 грн. 35 коп. (а.с.9). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП встановлено, що в разі звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Якщо, працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимог про розрахунок. Крім того, частиною 2 статті 116 КЗпП України, в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Підставою відповідальності власника (підприємства) відповідно до вказаної статті, є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вина власника. Слід зазначити, що вина власника не виключається при відсутності грошей на розрахунковому рахунку, фінансових труднощах підприємства тощо. Водночас не можна вважати, що вину власника виключає лише непереборна сила, що розуміється як надзвичайна і невідворотна за даних умов подія. Усяке явище, яке перешкоджає власникові належне виконати свої обов'язки перед працівником, якщо власник проявляв належну дбайливість щодо цього, виключає вину власника. Як встановлено у судовому засіданні, сума заборгованості відповідача по виплаті усіх належних сум при звільненні становить 1850 грн. 35 коп. Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» та відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів виплати» підприємства, установи та організації всіх форм господарювання, які своєчасно не виплатили своїм працівникам заробітну плату за 1998-2000 роки, зобов'язані під час виплати цієї заборгованої заробітної плати нараховувати та виплачувати працівникам компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати в порядку, встановленому Постановою Кабінету Міністрів України № 1427 від 20 грудня 1997 року (із відповідними змінами та доповненнями). У зв'язку з наведеним відповідач ВАТ «Содовий завод» повинен виплатити на користь позивача компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати за весь час затримки розрахунку з працівником при звільненні, з 1998 року у розмірі 4020 грн. 20 коп., огляду на наступних розрахунок: - 1850 грн. 35 коп. х 1,258 (індекс інфляції за 2000 рік) = 2327 грн. 74 коп. - 2327 грн. 74 коп. - 1850 грн. 35 коп. = 477 грн. 39 коп. - 1850 грн. 35 коп. х 1,061 х 1,082 х 1,123 х 1,103 х 1,116 х 1,166 х 1,223 х 1,123 х 1,091 х 1,046 х 1,005 = 5393 грн. 16 коп. - 5393 грн. 16 коп. - 1850 грн. 35 коп. = 3542 грн. 81 коп. (розмір компенсації за період 2001-2013 роки, з у рахуванням індексів інфляції за вказаний період) 3542 грн. 81 коп. + 477 грн. 39 коп. = 4020 грн. 20 коп. Частиною 1 ст. 117 КЗпП врегульовано питання відповідальності власника або уповноваженої ним органу у разі невиплати звільненому працівникові сум строки зазначені у попередній статті, а саме: «В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.» Окрім зазначеного, з відповідача підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з часу звільнення по дату звернення до суду із даними позовними вимогами. З моменту звільнення і до терміну зазначеного вище терміну спливло 3434 робочих днів. За таких обставин сума, що підлягає стягненню з відповідача складає 19505 грн. 12 коп., виходячи з наступного розрахунку. Згідно довідки № 18-ц від 11 грудня 2013 року середньомісячна заробітна плата за отсанні 2 місяці роботи склала 106 грн. 52 коп. за відпрацьовані 150 годин у місяці, а середньоденний заробіток складав: 5 грн. 68 грн. = 106 грн. 52 коп. : ((132 робочі дні +168 робочі дні) : 2) = 0,71 х 8 годин отже, 19505 грн. 12 коп. = 5 грн. 68 коп. х 3434 робочі дні Тож, у даній частині вимог позов [PERSON] є обґрунтованим й з відповідача підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 19505 грн. 12 коп. У відповідності до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Основу законодавства про оплату праці являє собою Закону України «Про оплату праці», який регламентує, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 12 вказаного Закону закріплено, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників, молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов'язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв'язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо, - є іншими нормами і гарантіями оплати праці. Тобто, аналізуючи вказане положення, слід зазначити, що в даному випадку застосуванню підлягає ч. 2 вказаної статті, яка встановлює, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Крім того, слід зауважити, що початком перебігу строку, регламентованого ст. 233 КЗпП України, є дата, якою особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх законних прав та інтересів. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику здійснюється у випадку, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року N 4, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, зважаючи на те, що в дійсності позивач зазнала душевних страждань, які безпосередньо пов'язані із порушенням її права на отримання належних їй виплат у встановлені законодавством строки, вона змушений витрачати свій час та кошти для захисту свого порушеного права, суд приходить до висновку що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню, оскільки заявлений розмір моральної шкоди обґрунтований й відповідає ступеню зазнаних працівником моральних страждань, а отже з ВАТ «Содовий завод» підлягає стягненню сума моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн. Крім того, з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави. Слід зауважити, що посилання представника в обґрунтування своїх заперечень проти позову на те, що Законом № 2343-ХІІ передбачено, що при відкриття ліквідаційної процедури зупиняються будь-які економічні санкції за усіма видами заборгованостей, а також у зв'язку з набранням чинності з 01 січня 2013 року Закону № 4212-VI від 22 грудня 2012 року, відносно підприємств, стосовно яких відкрито ліквідаційна процедура, діє Закону № 2343-ХІІ, суд сприймає як намагання уникнути відповідача від цивільно-правової відповідальності внаслідок порушення трудових прав робітника. Так, згідно ч. 1 ст. 19 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», що мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію. Частиною третьою статті 19 Закону передбачено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах; забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій; не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій; зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію; не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання, три проценти річних від простроченої суми тощо. Проте, в розумінні частини п'ятої наведеної статті Закону, дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved