Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом, відповідно до якого просила визнати недійсними заповіти, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фещенко О.П, 28.12.2015 р. від імені [PERSON] , зареєстровані в реєстрі за № 6179 та № 6187. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] помер батько позивачки - [PERSON] .. Після його смерті залишилось спадкове майно, у т.ч. 1/3 частина квартири [ADDRESS] . Звернувшись до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Марченко О.І, з заявою про прийняття спадщини позивач дізналась про наявність заповіту, складеного її батьком на ім`я відповідачки 28.12.2016 р. о 13 год. 05 хв, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фещенко О.П., відповідно до якого він заповідав все своє майно [PERSON] , а також заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Фещенко О.П, о 12 год. 05 хв 28.12.2016 р., відповідно до якого [PERSON] заповідав своє майно і позивачу. Позивач просить визнати зазначені заповіти недійсними, оскільки за життя її батько зловживав алкогольними напоями, внаслідок чого, починаючи з грудня 2011 року неодноразово лікувався у Київській міській лікарні швидкої допомоги від алкогольної делірії. З 2011 р. [PERSON] страждав на епілептичні приступи, втрачав орієнтацію у просторі, забував та плутав імена родичів. Внаслідок зазначеного захворювання батько позивача перебував на обліку та приймав сильнодіючі ліки у тому числі, що містять наркотичні речовини. Також він страждав на рак легенів. З огляду на наявні захворювання та прийом сильнодіючих препаратів не давали змогу розуміти значення своїх дій в повній мірі, керувати ними, вони не відповідали його внутрішній волі, він піддавався сторонньому впливу. Зазначеною ситуацією могла на думку позивачки скористатись відповідач, яка на час складання заповітів здійснювала за ним догляд. 20.12.2016 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. 25.10.2017 р. на адресу суду надійшла заява відповідача [PERSON] про визнання позову та викладених підстав звернення до суду. 30.10.2017 р. позовні вимоги до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фещенко О.П. за заявою представника позивача залишені без розгляду та приватний нотаріус Фещенко О.П. була залучена до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог. Представником позивача в ході судового розгляду підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, посилаючись на те, що померлий [PERSON] на час складання оспорюваних заповітів не розумів значення своїх дій в повній мірі, не міг ними керувати, внаслідок зловживання алкогольними напоями та прийняття сильнодіючих препаратів, які впливають на волю та психічний стан особи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась подавши заяву про визнання позову. Треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Фещенко О.П., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марченко О.І., представник Головного територіального управління юстиції у м.Києві в судове засідання не з`явились, про місце і час судового розгляду повідомлялись належним чином, надіславши заяву про розгляд справи у їх відсутність. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть, виданого Відділом державно реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м.Києві, актовий запис № 8882. [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження, виданого Міським палацом новонароджених м.Києва 22.12.1979 р. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В силу положень ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст..1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постіно із спадкодавцм, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. В силу положень ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Судом встановлено, що [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Марченко О.І. з заявою про прийняття спадщини. Крім того судом встановлено, що 28.12.2015 р. о 12 год. 05 хв. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фещенко О.П. посвідчено заповіт [PERSON] , відповідно до якого на випадок своєї смерті він заповідає все своє майно [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Того ж дня, 28.12.2015 р. о 13 год.05 хв. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фещенко О.П. посвідчено заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 6187, відповідно до якого [PERSON] на випадок своєї смерті заповідає все своє майно [PERSON] . Статтею 15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1, п.2 ч.2 ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Як визначено п. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Саме волевиявлення є важливим зовнішнім проявом будь-якої укладеної правочину. Волевиявлення має бути спрямоване на досягнення відповідного юридичного наслідку в результаті укладення будь-якого правочину. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Підстави недійсності правочину встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі №6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі №6-131цс14. Судом встановлено, що [PERSON] , починаючи з 2000 року зловживав спиртними напоями і вже в 2007 році відповідно до відомостей медичної карти амбулаторного хворого № 285315 йому була встановлена залежність від алкоголю. В період з 16.12.2011 р. по 27.12.2011 р. [PERSON] знаходився на лікуванні з діагнозом; Алкогольний делірій, а також закрита черепно-мозкова травма. Згідно запиів психіатра в медичній карті стаціонарного хворого № 33143/2115 з КЛШМД м.Києва Трифонов страждає на алкогольну залежність з деградацією особистості, епісиндромом, запоями та білою гарячкою. Також [PERSON] був оглянутий психіатром 12.03.2012 р. та встановлено діагноз:залежність від алкоголю з деградацією особистості, епісиндром. З 2015 року [PERSON] було встановлено діагноз : Рак правої легені 4 степеня. Відповідно до показів свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] померлий зловживав алкогольними напоями, особливо після смерті дружини в 2014 р., поводив себе неадекватно, агресивно, задавав нелогічні запитання, часто не пам`ятав, що відбувалось. Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 204-ц/33-ц/3-ц експерти не змогли надати відповідь на питання чи могли лікарські засоби, які вживав у зв`язку з наявними хронічними захворюваннями [PERSON] в сукупності з одночасним вживанням міцних алкогольних напоїв, впливати на рівень його свідомості та здатності повністю усвідомлювати значення своїх ді під час складання заповітів 28.12.2015 р. в зв`язку з суперечливістю та недостатністю даних. Висновок експерта для суду не є обов`язковим і оцінюється судом в сукупності з іншими доказами на предмет його достатності, достовірності та належності. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, зважаючи на те, що [PERSON] на час складання заповітів зловживав алкогольними напоями, вживав медичні препарати, які впливають на психоемоційний стан, беручи до уваги покази свідків, що були допитані в ході судового розгляду на предмет психо-емоційного стану [PERSON] , звжаючи на визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку про обгрунтованість заявлених вимог, їх доведеність, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved