Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-03 00:00:00

Позивач звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що 22.02.2017 року померла [PERSON], яка до смерті постійно проживала за адресою [INFO] та яка була рідною сестрою [PERSON] За життя [PERSON] було складено заповіт яким все своє майно вона заповіла [PERSON] 21.04.2017 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини. Однак нотаріус їй повідомила, що 24.04.2013 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено заповіт, яким [PERSON] заповіла усе своє майно [PERSON] Позивач вказує, що під час складання заповіту від 24.04.2013 року померла не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Протягом 2013 року [PERSON] неодноразово примусово доставлялась лікарями до Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. акад. [PERSON] та проходила там лікування. Враховуючи вищевикладене позивач просить суд визнати недійсним заповіт складений [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 24.04.2013 року за реєстром № 432. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав викладених у позовній заяві також повідомила, що доказом того, що [PERSON] не підписувала оспорюваного заповіту є висновок експерта за результатами проведеної посмертної судово-психіатричної експертизи на [PERSON] У зв'язку з цим просила суд задовольнити позов. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, просили суд відмовити в його задоволенні, зазначили, що [PERSON] потрапила на лікування до психіатричної лікарні через рік після вчинення оспорюваного заповіту, крім того висновок експерта за результатами проведеної посмертної судово-психіатричної експертизи містить ряд розбіжностей, та не може являтись належним доказом у справі. Третя особа до судового засідання не з'явилась про причини неявки до суду не повідомила, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона як агент страхової компанії обходила будинки та укладала договори страхування нерухомого майна. Приблизно з 2011 року договір страхування на будинок [PERSON] оформляли на [PERSON] так як [PERSON] не розуміла що від неї хочуть. Коли вона йшла на роботу то бачила [PERSON]В на зупинці громадського транспорту, де остання сиділа впродовж довгого часу. На її запитання [PERSON] не реагувала, бо не розуміла. З 2011 року [PERSON] її не впізнавала і не хотіла оформляти страховку, а [PERSON] відгукнулась і виявила бажання застрахувати нерухоме майно. Близько чотирьох років тому вона бачила, що [PERSON] йде зі спущено панчохою, а один раз її вів незнайомий мужчина. Свідок [PERSON] суду пояснила, що раніше працювала з [PERSON] і досі з нею приятелює. Останній раз вона бачила здоровою [PERSON] на ювілеї [PERSON], але в якому році це було повідомити не може. В подальшому вона [PERSON] не відвідувала. З телефонних розмов з позивачем їй відомо, що [PERSON] страждає на розсіяний склероз. Коли вона дзвонила до [PERSON], то цікавилась станом здоровя [PERSON] і зі слів [PERSON] їй відомо, що з часом [PERSON] ставало все гірше. Вона відвідувала [PERSON] в 2012 році і тоді [PERSON], яка знала її як співробітницю [PERSON], не впізнала її, питала хто вона. В літку 2012 року вона бачила, що [PERSON] розмовляє сама з собою. Після смерті [PERSON], [PERSON] повідомила їй, що [PERSON] переробила заповіт [PERSON] на себе. Свідок [PERSON] суду пояснила, що відвідувала свою приятельку [PERSON] в літку 2012 року (коли дозріла смородина), [PERSON] її не впізнала та питала хто вона. За станом свого здоровя в подальшому вона спілкувалась з [PERSON] тільки по телефону і зі слів [PERSON] їй відомо, що [PERSON] її не впізнає. Одного разу (дати не памятає) вона бачила [PERSON] а зупинці трамваю та пропонувала відвести її додому, [PERSON] відмовилась, не впізнала її і питала хто вона. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 22.02.2017 року в м. Вінниця у віці 85 років померла [PERSON] про що Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Вінницькій області 27.02.2017 року складено відповідний актовий запис № 596 (на 5 а.с. том 1). Також встановлено, що 30.11.2005 року [PERSON] було складено заповіт, відповідно до якого [PERSON] усе своє майно заповіла [PERSON] (на 6 а.с. том 1). 21.04.2017 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (на 8 а.с. том 1). Відповідно до заповіту від 24.04.2013 року [PERSON] усе своє нерухоме та рухоме майно заповіла [PERSON] (на 128 а.с. том 1). 03.03.2017 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (на 113 а.с. том 1). Згідно висновку судово-психіатричного експерта КЗ «Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. акад. [PERSON]» №5 від 12.02.2018 року встановлено, що на час складання заповіту від 24.04.2013 року [PERSON] страждала на хронічне душевне захворювання у вигляді судинної деменції і не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (на а.с. 2-5 том 2). Зі змісту ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі статтями 1233-1235 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 своєї постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Як вбачається з пояснень свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] померла [PERSON] у період 2012-2013 років страждала на душевне захворювання та не могла керувати своїми діями. Суд виходить із презумпції психічного здоров'я [PERSON], суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених Законом України «Про психіатричну допомогу» та іншими законами України. Висновком експерта та поясненнями свідків підтверджено, що на час складання заповіту від 24.04.2013 року [PERSON] страждала на стійке хронічне душевне захворювання у вигляді важкої судинної деменції та під час складання заповіту від 24.04.2013 року вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Посилання відповідача та його представника на те, що матеріали надані для дослідження які покладені в основу дослідження містять ряд виправлень, та те,що висновок експерта не відповідає дійсним обставинам, є необгрунтованими та не підтверджені відповідними доказами. У разі встановлення такого факту у визначеному законом порядку, така обставина (підроблення медичного документу) може бути підставою для перегляду рішення за нововиявленими обставинами. Слід також зазначити, що висновок судово-психіатричного експерта №5 від 12.02.2018 року, ґрунтується не лише на даних медичних карток, які стороною відповідача ставиться під сумнів, а на підставі інших медичних документів, показів свідків, яким експерт дав ретельний аналіз, що спростовує доводи представника відповідача у цій частині. Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Оскільки під час розгляду справи було встановлено належними і відповідними доказами того, що під час вчинення заповіту [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки вимоги позивача є законними та достатньо вмотивованими. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягнення 640,00 гривень в рахунок компенсації сплаченого судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved