Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

Позивач звернувся із позовом до відповідача та просить стягнути з останнього на його користь заборгованість у сумі 476002 грн. 29 коп., що складається з суми основного боргу в розмірі 353895 грн., трьох процентів річних за три роки у розмірі 31246,38 грн. та відсотків нарахованих за ставкою НБУ за весь період користування коштами у сумі 90860,91 грн. Стягнути з відповідача на його користь сплачений ним судовий збір у сумі 3654 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 01.08.2008 року відповідач отримав від нього грошові кошти у розмірі 15500 доларів США та зобовязався повернути вище вказані кошти в повному обсязі 30.11. 2010 року. Однак відповідач прострочив повернення коштів та взагалі відмовився їх повертати. Він предявив відповідачу усну вимогу повернути борг, згідно розписки та цивільного законодавства України, але відповідач ухиляється від його повернення. З довідки ПАТ «ПриватБанк» вбачається, що 13.03.2012 року відповідач здійснив перерахування позивачеві коштів в розмірі 4000 грн., в якості погашення боргу. Дана дія відповідача свідчить про визнання свого боргу, а отже позовна давність у 3 роки переривається, та заново починається з 23.03.2012 року. Окрім цього, свідченням визнання боргу відповідачем є матеріали перевірки Соломянського РУ ГУ МВС України за його заявою. В постанові про відмову в порушенні кримінальної справи, зазначені пояснення відповідача, які він надав органам слідства і в яких він вказує про зустріч на початку літа 2012 року, яка відбулась між ними, і під час якої [PERSON] визнав свій борг та обіцяв його повернути. Окрім того, згідно ст.1050 ЦК України відповідач зобовязаний сплатити йому грошову суму відповідно до статті 625 цього кодексу. Також у відповідності до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. А тому просить стягнути з відповідача вище вказану суму заборгованості. Позивач в судовому засіданні 30.04.2015 року позов підтримав повністю та просить його задовольнити. При цьому пояснив, що кошти безпосередньо передав [PERSON] у [PERSON] (нині покійного) на розвиток бізнесу, тоді й писалась розписка. Куди залучались гроші він не знав, це знав [PERSON]. Гарантом був [PERSON]. Відсотків він не отримував. Кошти повернув відповідач лише у сумі 4000 грн. в 2012 році. Такої розписки, на зворотній стороні якої наявні записи і його підписи про повернення відповідачем частини боргу немає. Не звертався до суду, тому що це були нормальні людські відносини. Він вірив як [PERSON] так і [PERSON]. Представник позивача позов підтримала та просить його задовольнити. Пояснила, що пояснення відповідача, які він надав органам слідства і в яких він вказує про зустріч на початку літа 2012 року, яка відбулась між ним та позивачем, і під час якої [PERSON] визнав свій борг та обіцяв його повернути є діями, які свідчать про переривання перебігу позовної давності. Відповідач в судове засідання не зявився. Представник відповідача позов не визнав та пояснив, що [PERSON] безпосередньо у позивача кошти не отримував. Відносини мав з [PERSON] від якого отримував кошти для роботи на фондових ринках США. В подальшому [PERSON] не зміг у повному обсязі повернути кошти [PERSON] , оскільки втратив їх у процесі роботи. Про можливі ризики він пояснював останньому. Коли [PERSON] тяжко захворів, на його прохання у 2009 році [PERSON] написав [PERSON] розписку про повернення коштів. Частково кошти його довіритель сплачував позивачу. Останній платіж був у грудні 2010 року приблизно 3000 грн. Докази цих проплат втрачені. Грошових коштів позивачу [PERSON] у 2012 році на погашення боргу не сплачував. Просить суд застосувати до даних правовідносин строки позовної давності та надав заяву про сплив (закінчення) строків давності. Суд вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача та дослідивши наявні в матеріалах справи докази встановив наступне. Згідно розписки (а.с. 36) відповідач [PERSON] взяв у борг у позивача [PERSON] гроші у сумі 15500 доларів США. Зобовязався повернути їх в повному обсязі в строк до 30.11.2010 року. В силу ст.509 ЦК України, зобов'язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. В ч.2 ст.11 ЦК України зазначається, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як зазначається в ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позивач надав розписку відповідача, яка підтверджує факт отримання останнім від позивача 01.08.2008 року 15550 доларів США, які він зобов'язувався повернути до 30.11.2010 року, а тому суд вважає, що між сторонами укладено договір позики 01.08.2008 року, тобто в день передачі відповідачу грошових коштів, як зазначено в розписці. Доказів на підтвердження своїх пояснень у суді стосовно часу отримання грошових коштів та написання розписки жодна із сторін не надала. Однак всі погоджуються з фактом написання такої розписки. У відповідності до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України також передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що відповідачем порушено зобов'язання в частині повернення суми боргу. Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В судовому засіданні встановлено та вбачається із розписки, що своє зобовязання перед позивачем відповідач повинен був виконати в повному обсязі до 30.11.2010 року. Таким чином, строк повернення позики визначено конкретною датою (числом, місяцем, роком). Як наслідок цього, строк виконання зобовязання закінчився 30.11.2010 року. В силу статті 253 ЦК України, початок перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати, в даному випадку з 01.12.2010 року. Саме з цієї дати розпочалося порушення права позивача на отримання грошових коштів. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З аналізу викладеного вбачається, що протягом 3-х років, з 01.12.2010 року до 01.12.2013 року позивач мав право за захистом свого права звернутися до суду. Наданим законодавством правом відповідач не скористався, в межах строку позовної давності до суду не звертався. Як позивач так і його представник в судовому засіданні заперечують щодо спливу строку позовної давності, оскільки в силу ст.264 ЦК України він перервався шляхом сплати відповідачем на користь позивача 23.03.2012 року грошових коштів в розмірі 4000 грн. Однак, довідку (а.с.37) та «справку» (а.с.6) ПАТ КБ «ПриватБанку» суд не приймає як належний доказ перерахуванням коштів [PERSON] в сумі 4000 грн. на адресу [PERSON], оскільки на офіційний запит суду надійшло повідомлення, що інформація щодо проведення платіжної операції з перерахуванням коштів [PERSON] в сумі 4000 грн. на адресу [PERSON] за період з 01.01.2012 по 30.04.2015 року не знайдена. Судом, у відповідності до ч.4 ст.10 ЦПК України було розяснено представникам сторін право на заявлення клопотань та на подання доказів. Клопотань не заявлено, інших доказів не надано. Окрім того, як доказ переривання строку позовної давності позивач та його представник заявляють про пояснення відповідача, які він надав органам слідства і в яких він вказує про зустріч на початку літа 2012 року, яка відбулась між ним та позивачем, і під час якої [PERSON] визнав свій борг та обіцяв його повернути. Стосовно даної заяви суд зазначає. У відповідності до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Чинне законодавство не містить переліку таких дій, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов'язків. В цьому сенсі діями по визнанню боргу є дії боржника безпосередньо по відношенню до кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звірки розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість. У поясненнях [PERSON] наданих начальнику Соломянського РУ ГУ МВС України в м.Києві (а.с.8-11 матеріалів на підставі яких прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи по заяві [PERSON]О.) окрім того, зазначається «…останній раз я зустрічався на початку літа 2012 р. та дійшли згоди, що до кінця 2012 року я повністю розрахуюсь з гр. [PERSON]О…». Однак, дані покази суперечать тим, які надавались у судовому засіданні представником відповідача та викладені у заяві про сплив (закінчення) строків давності, а саме «… для дачі пояснень до Соломянського РУ МВС України у м.Києві він не викликався та будь-яких пояснень не надавав, грошових коштів Позивачу [PERSON] у 2012 році на погашення боргу не сплачував…». Таким чином, зважаючи на викладене, суд зазначає, що пояснення надані особою в органах слідства, не є дією, що свідчать про переривання перебігу позовної давності, оскільки ці дії (пояснення) безпосередньо не спрямовані по відношенню до позивача, а є своєрідним захистом особи, яка дає пояснення та заінтересована у вирішенні справи на її користь. А тому, будь-які пояснення необхідно підтвердити доказами. В силу ст.57 ЦК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Клопотання про поновлення пропущеного строку позивачем та його представником не заявлялось. В силу ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З огляду на те, що представником відповідача до прийняття рішення у справі було подано заяву про застосування позовної давності, суд вважає наявними підстави для відмови в задоволенні позову у звязку зі спливом строку позовної давності. Позивачем сплачений судовий збір у розмірі 3654 грн.00 коп.

Outcome: dismissed