Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

Позивач звернувся з цим позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором № MKHVGA00000133 від 22.02.2008 року у розмірі 321345,18 гривень та сплаченого судового збору. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 22.02.2008 року АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № MKHVGA00000133, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит на суму 24 858,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 21.02.2028 року. В подальшому, згідно заяви відповідача кредитний договір № MKHVGA00000133 від 22.02.2008 року переведено з валюти долар США у валюту гривню та 01.06.2016 укладено додаткову угоду до кредитного договору. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складає 349864,27 гривень із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В ході судового розгляду представником позивача було подано уточнену позовну заяву, відповідно до якої, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 268008,98 гривень. Посилається, що у зв`язку із невиконанням відповідачем умов договору станом на 15.02.2020 року у нього виникла заборгованість в сумі 561 573,04 гривень , яка складається з: 321 345,18 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 15 9213,14 гривень - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 81 014,72 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Зазначає, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 16.02.2015 року з [PERSON] стягнуто 19 877,08, що еквівалентно 308 492,26 гривень. Різниця становить 268 008,98 гривень, яка складається з наступного: 44 260,57 гривень заборгованість за кредитом, 142 810,67 гривень - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 80 937,74 гривень - пеня. Таким чином, просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, яка становить 268 008,98 гривень та судовий збір. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 06 травня 2019 року прийнято до спільного розгляду зустрічний позов [PERSON] до акціонерного товариства «ПриватБанк» про визнання додаткової угоди недійсною. Зустрічний позов обґрунтовується тим, що 22.02.2008 року АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № MKHVGA00000133, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит на суму 24 858,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 21.02.2028 року. В подальшому, рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 16.02.2015 року з [PERSON] стягнуто 19 877,08 доларів США, що еквівалентно 308492,26 гривень. На виконання зазначеного рішення суду було відкрито виконавче провадження, у зв`язку з чим 19.06.2017 року постановою державного виконавця було звернено стягнення на заробітну плату, стипендію та інші доходи боржника. Даною постановою звернуто стягнення на доходи боржника [PERSON] , які отримує у відділі освіти Мукачівської РДА в розмірі 20 % до виплати загальної суми боргу 311 577,18 гривень. В подальшому 01.06.2016 між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору. Розмір заборгованості по кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складає 482568,34 гривень. Зазначає, що пропонуючи укласти додаткову угоду, ПАТ «Приватбанк» обіцяв їй списати борги, які виникли в період з дати надання кредиту до підписання додаткової угоди, продовжити дату остаточного погашення заборгованості та зменшити відсотки за користування кредитом. Не будучи усвідомленою, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 16.02.2015 року вже стягнуто суму боргу по кредитному договору, вона підписала 01 червня 2016 року Додаткову угоду № 3. Однак, в лютому 2019 року банк звернувся до суду про стягнення заборгованості на підставі Додаткової угоди № 3 від 01.06.2016 року. Зазначає, що будь-яких коштів при укладенні додаткової угоди вона не отримувала. АТ КБ «Приватбанк просить повторно стягнути суму заборгованості по одному і тому ж самому кредитному договору № MKHVGA00000133. Таким чином банк ввів її в оману щодо суттєвих умов договору, порушив її права як споживача послуг на отримання достовірної інформації щодо змісту угоди, яка не відповідала нормам чинного законодавства, був порушений принцип справедливості, а тому просить визнати додаткову угоду № 3 від 01 червня 2016 року недійсною з моменту її укладення. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в позовній заяві зазначив про підтримання уточнених позовних вимог, відповідей на відзив в повному обсязі. Проти задоволення зустрічного позову заперечив. Крім того, подав також відзив на зустрічну позовну заяву. Відповідач судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, подала відзив на позов, проти задоволення первісного позову заперечила. Зустрічний позов підтримала, просила його задоволити, надала суду пояснення, аналогічні, викладеним у зустрічному позові. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить до такого висновку. Так, відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1055 ЦК України визначена письмова форма укладення кредитного договору. За вимогами ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦПК України, інших актів законодавства. В судовому засіданні належними доказами встановлено, що 22.02.2008 року АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № MKHVGA00000133, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит на суму 24 858,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 21.02.2028 року на споживчі потреби із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати та комісії одноразово в момент видачі в розмірі 0,48 % від суми виданого кредиту , відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.п. 3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п.8.2 даного договору ( а с. 14-16). В подальшому у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 16.02.2015 року стягнуто з [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] (згідно довідки Мукачівського РС ГУ ДМС України в Закарпатській області від 29.01.2015 року за №247) в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, МФО 305299, код ЄДРПОУ 14360570 р/р [NUMBER] суму заборгованості за кредитним договором № MKHVGA00000133 від 22.02.2008 року в розмірі 19 877,08 доларів США, що за курсом 15,52 відповідно до службового розпорядження НБУ від 08.12.2014 року складає 308 492,26 гривень в т. ч. 17 853,39 доларів США - заборгованість за кредитом, 1056,86 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 4,96 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором кредиту, а також штрафи відповідно до договору: 16,11 доларів США штраф (фіксована частина) та 945,76 доларів США - штраф (процентна складова) та судові витрати в розмірі 3084,92 гривень судовий збір на р/р 64993919400001 у тому ж банку. В подальшому, 01.06.2016 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 3 до кредитного договору до кредитного договору № MKHVGA00000133 від 22.02.2008 року. Заборгованість за договором кредиту становила 19193,99 доларів США, яка після проведення конвертації складає 482568,34 грн. ( а.с. 75-77). Позивач зазначає, що станом на 15.02.2020 року у відповідача виникла заборгованість в сумі 561 573,04 гривень , яка складається з: 321 345,18 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 15 9213,14 гривень - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 81014,72 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Оскільки рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 16.02.2015 року з [PERSON] стягнуто 19877,08, що еквівалентно 308 492,26 гривень, то різниця становить 268 008,98 гривень, яка складається з наступного: 44 260,57 гривень, заборгованість за кредитом, 142 810,67 гривень - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 80 937,74 гривень - пеня. Вирішуючи спір в частині первісного позову, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено судом рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 16.02.2015 року стягнуто з [PERSON] стягнуто заборгованість за кредитним договором № MKHVGA00000133 від 22.02.2008 року в розмірі 19 877,08, що еквівалентно 308 492,26 гривень. На виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду від 16.02.2015 року про стягнення з [PERSON] 19 877,08 доларів США, що еквівалентно 308 492,26 гривень, було видано виконавчий лист, на підставі якого 26.01.2016 року відкрито виконавче провадження, у зв`язку з чим 19.06.2017 року постановою державного виконавця було звернено стягнення на заробітну плату, стипендію та інші доходи боржника, які вона отримує у відділі освіти Мукачівської РДА в розмірі 20 % до виплати загальної суми боргу 311 577,18 гривень ( а.с. 54-57). Відповідно до 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За таких обставин, суд приходить до висновку що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору; на час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі; наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати ВС у справі №444/9519/12 від 28.03.2018 року. Так, з матеріалів справи вбачається, що зобов`язання [PERSON] за кредитним договором виконує, оскільки на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду від 16.02.2015 року відкрито виконавче провадження та проводиться стягнення з боржника, що підтверджується довідкою про доходи [PERSON] від 15.04.2019 року, з якою вбачається, що з останньої стягуються кошти на погашення кредиту, постановою про звернення стягнення на заробітну плату від 19.06.2017 року ( а.с. 54-55). Враховуючи наведене, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення з [PERSON] на користь банку заборгованості, яка сплачується у межах виконавчого провадження з виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду від 16.02.2015 року, у зв`язку з чим вимоги Банку не є законними та обгрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Щодо вирішення зустрічного позову, суд виходить за наступного. Обґрунтовуючи зустрічний позов позивач вказує на те, що 01.06.2016 між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складає 349 864,27 гривень із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (ст.ст. 215, 1048-1052, 1054, 1055), ст.ст.18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Відповідно до статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, а відповідно до частини третьої статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Додатковою угодою від 01 червня 2016 року про внесення змін до кредитного договору, було збільшено обсяг відповідальності боржника, також додатковою угодою було збільшено розмір відсотків - 18 % річних, при тому, що рішенням суду з боржника вже стягнута заборгованість за кредитом та відкрито виконавче провадження. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-70цс14 від 10 вересня 2014 року установлення додатковою угодою до кредитного договору нових умов щодо збільшення розміру процентної ставки шляхом визначення конкретних (збільшених) процентних ставок, що застосовуються у зв`язку з порушенням позичальником кредитної дисципліни тощо, призводить до збільшення обсягу відповідальності останнього. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.12.2018 року по справі № 752/9256/15-ц. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Під час укладення додаткової угоди сторонами не було додержано всіх необхідних вимог для чинності правочину та не досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, сторонами додержана письмова форма правочину та укладення правочину було спрямоване на реальне настання правових наслідків. Ураховуючи наведені положення закону та невідповідність положень додаткової угоди вимогам ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», суд приходить висновку, що укладену між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» додаткову угоду № 3 від 01 червня 2016 року до кредитного договору MKHVGA00000133 від 22.02.2008 року слід визнати недійсною. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов`язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed