Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом та просила постановити рішення про стягнення з відповідача на її користь 206 грн. 55 коп. заборгованості по заробітній платі при звільненні з роботи; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 206 514 грн. 38 коп., який збільшила в дебатах до 209 723 грн. 47 коп.; моральну шкоду у розмірі 4 000 грн. 00 коп. Також просила зобов'язати відповідача провести розрахунки з Пенсійним Фондом України по сплаті страхових внесків із суми 206 грн. 55 коп.; зобов'язати відповідача нарахувати компенсацію за кожен місяць затримки відповідно до індексу споживчих цін, починаючи з 21.04.11 р. по день фактичної виплати на суму примусово стягнутих після звільнення коштів в розмірі 4064 грн. 69 коп. та виплатити їй цю суму нарахованої компенсації. В судовому засіданні позивач свої вимоги, котрі неодноразово уточнювала, доповнювала, підтримала і просила їх задовольнити, збільшивши в дебатах суму середнього заробітку з розміру 206 514 грн. 38 коп. до 209 723 грн. 47 коп. Представники відповідача позову не визнали, зазначивши про його безпідставність, оскільки боргу по зарплаті на час звільнення перед позивачем відповідач не мав. Середній заробіток за час вимушеного прогулу позивачу було визначено за судовим рішенням, що перебуває на стадії виконання. За таких обставин вимоги є безпідставними. Заслухавши пояснення осіб, що брали участь у справі, дослідивши письмові докази по справі судом було встановлено наступне. Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2013 року позивача було поновлено на роботі на посаді старшого інспектора з кадрів з 21 квітня 2011 року та стягнуто на користь позивача 178 628 грн. 75 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21 квітня 2011 року по 27 серпня 2013 року включно. Цим рішенням не було встановлено факту заборгованості відповідача перед позивачем належної їй при звільненні суми в розмірі 206 грн. 55 коп. За правилами ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, предмету спору з цього приводу існувати не може, а отже відсутні підстави для поновлення порушеного права. З приводу вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 21 квітня 2011 року по 05 травня 2014 року в розмірі 209 723 грн. 47 коп. суд констатує наступне. Позивач фактично ставить вимогу про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення (21.04.11) по день поновлення на роботі в судовому порядку (27.08.13) та з дня поновлення (28.08.13) по день постановлення даного рішення (05.05.14) суми при затримці виконання рішення про поновлення на роботі. Виходячи з встановленого судовим рішенням факту, що відображений в рішенні Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2013 року, судом з відповідача на користь позивача було стягнуто 178 628 грн. 75 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21 квітня 2011 року по 27 серпня 2013 року включно. Враховуючи той факт, що визнаний сторонами в судовому засіданні і ніким не оспорюється, про те, що вищевказане рішення не виконано, то відповідно до вимог ст. 236 КЗпП України між сторонами фактично склалися правовідносини з приводу оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника. Таким чином, починаючи з 28 серпня 2013 року по день постановлення цього рішення з відповідача слід стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки. Оскільки справа розглядається в порядку позовного провадження, то відповідно до вимог ст. ст. 213-215 ЦПК України суд вирішує питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин і ухвалює законне і обґрунтоване рішення. Відповідно до довідки про середній заробіток позивача її середньоденний заробіток (по нарахуванню) складає 182 грн. 36 коп. Весь час затримки складає 251 день: з 28.08.13 по 05.05.14 рр. Таким чином сума, що підлягає стягненню складає 45 772 грн. 36 коп. (251 х 182,36). У даному випадку час затримки вираховується у календарних днях, а не у робочих. Стосовно вимоги про зобов'язання відповідача провести розрахунки з Пенсійним Фондом України по сплаті страхових внесків із суми 206 грн. 55 коп. суд виходить із наступного. За правилами ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач не довела наявності факту існування такої заборгованості, про це також не свідчать інші судові рішення з приводу спору між сторонами про виплату належних при звільненні працівнику грошових сум. Отже, підстав для задоволення такої вимог суд не вбачає за недоведеністю. Відносно вимоги про зобов'язання відповідача нарахувати компенсацію за кожен місяць затримки відповідно до індексу споживчих цін, починаючи з 21.04.11 р. по день фактичної виплати на суму примусово стягнутих після звільнення коштів в розмірі 4064 грн. 69 коп. та виплатити їй цю суму нарахованої компенсації встановлено наступне. Рішеннями Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду, що були ухвалені судом по справах за позовом [PERSON] до НІЕЗ «Переяслав» від 12.01.12 р., від 19.09.13 р. було вирішено спір про стягнення з НІЕЗ «Переяслав» на користь [PERSON] недоплаченої заробітної плати за час відпустки в розмірі 1327 грн. 32 коп., 300 грн. 00 коп. моральної шкоди, 515 грн. 46 коп. недоплаченої при звільненні компенсації за невикористану відпустку. За цими рішеннями були відкриті виконавчі провадження і виплата була проведена, що підтверджується копіями платіжних та розрахункових документів. Несвоєчасність проведення цих виплат за рішенням суду є боргом однієї особи перед іншою, і, не дивлячись на те, що це суми заробітку, після ухвалення судового рішення та набрання ним законної сили, вони не є заробітною платою, а боргом підприємства перед колишнім працівником (до дня поновлення на роботі). Тому, на думку суду, на ці суми не розповсюджуються нормативно-правові акти, що регулюють нарахування компенсації за несвоєчасність проведення розрахунку по заробітній платі та виплату компенсації у зв'язку з порушенням строку виплати. Відповідальність за прострочення боргових зобов'язань, що мають грошовий характер, регулюється іншими нормами законодавства. Норми ст. 236 КЗпП України також до цих правовідносин не застосовуються. Вимоги за ст. 625 ЦК України позивач не ставила, а суд вирішує спір лише в межах заявлених вимог і відповідно до характеру встановлених правовідносин, що виникли між сторонами. Обов'язок доказування лежить на позивачу, котра не довела у встановленому порядку, що становить собою сума в розмірі 4064 грн. 69 коп. належними та допустимими доказами. Таким чином ця вимога також не підлягає задоволенню за недоведеністю позовних вимог. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди суд зауважує, що впродовж тривалого часу відповідач своїми діями порушує трудові права позивача, не виконуючи судове рішення про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В свою чергу позивач позбавлена можливості реалізувати право на працю, отримати належні їй грошові суми за судовим рішенням та вимушена вкотре в судовому порядку поновлювати своє порушене право. Безперечно це вплинуло на її життєвий уклад, внесло негативні зміни в її повсякденне життя та призвело до певних моральних страждань з цього приводу. Вирішуючи питання про розмір завданої моральної шкоди, суд виходить з того, що з врахуванням встановлених правовідносин у даному спорі з приводу порушення строку виплати належних сум при поновленні на роботі 1000 грн. 00 коп. будуть розумною, достатньою та справедливою грошовою сатисфакцією за завдану моральну шкоду. Враховуючи вищевикладене, згідно ст.ст. 233,236 КЗпП України, ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212-215, 367 ЦПК України, суд,-

Outcome: partial