Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом 13.06.2018 року мотивуючи тим, що вона являється власником квартири [ADDRESS]. За вказаною адресою зареєстрований, але не проживає з 2014 року її син - [PERSON], який забрав з квартири свої особисті речі, залишив ключі та виїхав з квартири. Відповідач не проживає у житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, витрати по утриманню житла не здійснює, факт його реєстрації створює перешкоди у здійсненні її прав щодо вільного володіння, розпорядження та користування квартирою, в добровільному порядку знятись з реєстраційного обліку не бажає, фактичне місце проживання не повідомляє. Позивач просила в судовому порядку усунути перешкоди у користування власністю, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] та зняття його з реєстраційного обліку у цій квартирі та стягнути з відповідача на свою користь судові витрати. Позивач в судовому засіданні викладені у позові обставини підтримала, не заперечувала проти заочного розгляду справи та просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS], а судові витрати залишити за нею. Відповідач в судове засідання не з'явився про дату,час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи без його участі та відзив на позовну заяву не подав. На підставі ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, заслухавши позивача, покази свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що позивач [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер: [NUMBER], являється власником 1/2 частини квартири [ADDRESS], що підтверджено копією свідоцтва про право власності на житло від 06.12.1993 року, копією договору дарування частини квартири від 26.03.2007 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ( а.с. 6-10). З довідки про місце проживання та склад сім'ї від 29.05.2018 року за № 3140, виданої Управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради ( а.с. 11), вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: з 08.01.1987 року [PERSON], [INFO], з 08.06.1987 року [PERSON], [INFO], з 08.04.1987 року [PERSON], [INFO], з 29.06.2010 року [PERSON], [INFO], з 08.06.1987 року [PERSON], [INFO], та з 02.08.2016 року [PERSON], [INFO]. Також, судом встановлено, що відповідач був зареєстрований у вказаному житловому приміщенні, як член сім'ї власника квартири, однак витрати по утриманню житла, сплаті комунальних послуг несе особисто позивач, що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 11, 21 - 26) та показами свідків. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач в квартирі [ADDRESS] зареєстрований, однак не проживає у вказаному житловому приміщенні з 2014 року, його особистих речей в квартирі немає, участі в утриманні майна не приймає, житлом не цікавиться, що підтверджено показами свідків, які узгоджуються з матеріалами справи. Відповідач відзив на позовну заяву з належними та допустимими доказами, в тому числі щодо поважності причин не проживання у спірному житловому приміщенні не подав, отже не заперечує проти позову. Таким чином, враховуючи, що відповідач більше одного року без поважних причин не користуються вказаним житловим приміщенням, належних та безспірних доказів того, що йому чинилися перешкоди у користуванні цим житлом до суду не надано, факт його реєстрації перешкоджає власнику квартири вільно користуватись та розпоряджатись належним майном, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, виходячи зі змісту зазначеної норми закону, прийняте рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, а відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати складаються з судового збору, який позивач сплатила при подачі позову до суду (704,80 грн. - а.с. 1), однак заявила клопотання про залишення судових витрат за нею.

Outcome: approved