Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, вимоги якого було збільшено під час розгляду справи, до відповідачів про визнання недійсним та скасування постанови та акту приватного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна. Свої вимоги позивач мотивує тим, що рішенням Апеляційного суду м.Києва від 06.02.2014 року стягнуто з неї на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість розмірі 81 090,03 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 648 152,61 грн., та заборгованість за процентами в розмірі 35 283,77 доларів США, що за курсом НБУ становить 282 023,17 грн., а всього 116 373,80 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 930 175,78 грн., а також судові витрати. В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором нею було передано в іпотеку нерухоме майно - трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Як зазначає позивач, в рамках виконання вказаного судового рішення було видано виконавчий лист № 755/19435/13 від 23.08.2019 року, на підставі якого було відкрито виконавче провадження № 60013260 від 09.09.2019 року, про яке їй нічого не було відомо, ніяких листів вона не отримувала. 04.04.2020 року нею було отримано повідомлення про оцінку іпотечного майна боржника приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Мойсеєнко Д.П., відповідно до якого початкова вартість спірної квартири складає 930 175,00 грн., що еквівалентно по курсу долара НБУ на дату оцінки 37 736,82 долари США, що вона вважає не є ринковою вартість майна і є значно заниженою. 31.03.2020 року приватним виконавцем було передано вказану квартиру на реалізацію за початковою ціною 35 000,00 доларів США, тобто ще до отримання нею (позивачем) повідомлення. Крім того, позивач вважає, що оскільки іпотекою вказаної квартири забезпечувався кредитний договір про надання споживчого кредиту, то на належне їй майно поширюються положення ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В результаті цих та інших порушень з боку приватного виконавця нею (позивачем) було подано скаргу на дії приватного виконавця. Проте, реалізація майна не була зупинена і приватним виконавцем було прийнято постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 18.05.2020 року та акт про передачу спірної квартири стягувачу в рахунок погашення боргу від 18.05.2020 року, на підставі яких було проведено державну реєстрацію права власності за ТОВ «Кей-Колект» на спірну квартиру. Посилаючись на викладені обставини, відповідно до заяви про збільшення позовних вимог, позивач просить визнати незаконними та скасувати вищевказані постанову та акт приватного виконавця, скасувати державну реєстрацію права власності на спірне майно за ТОВ «Кей-Колект», а також відшкодувати судові витрати. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 12.06.2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 15.07.2020 року до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 16.07.2020 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на спірну квартиру. 28.09.2020 року до суду надійшов відзив приватного виконавця Мойсеєнко Д.П. на позовну заяву. У даному відзиві відповідач заперечує проти позову, вказуючи на те, що під час проведення виконавчих дій нею дотримано всі вимоги чинного законодавства. Крім того, під час проведення виконавчих дій було з`ясовано, що спірна квартира близько трьох років здається в найм. 29.09.2020 року до суду надійшов відзив представника відповідача ТОВ «Кей-Колект» Перегудова І.В. на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, вказуючи на те, що передача спірної квартири стягувачу в рахунок погашення заборгованості відбулась з дотриманням норм чинного законодавства України, а боржник - позивач [PERSON] зловживає своїми правами, в тому числі і вводить суд в оману, вказуючи, що спірна квартира є її єдиним житлом, хоча фактично передала іпотечне майно в оренду третім особам без попереднього дозволу іпотекодержателя. 05.10.2020 року до суду надійшла відповідь представника позивача [PERSON] на відзив представника ТОВ «Кей-Колект», в якій вона заперечує проти тверджень представника відповідача, вважаючи їх хибними та наполягаючи на порушенні норм ЗУ «Про виконавче провадження», ЗУ «Про іпотеку» при передачі спірного майна стягувачу та поширення дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на спірне майно. 19.10.2020 року до суду надійшла відповідь представника позивача [PERSON] на відзив відповідача - приватного виконавця Мойсеєнко К.О., в якій вона не погоджується з відзивом, наполягаючи на порушення відповідачем ЗУ «Про виконавче провадження» та інших законодавчих актів, недоведеність факту здачі квартири в оренду та необхідність застосування до спірного майна вищевказаного мораторію. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 05.11.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] збільшені позовні вимоги підтримала та просила про їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Відповідач приватний виконавець Мойсеєнко Д.П., будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частинами 3, 4 ст.223 ЦПК України, визначено, що в разі, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи вищевикладене, а також наявність у справі відзиву зі сторони відповідача, достатність часу для подання будь-яких заяв та заперечень, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутність відповідача - приватного виконавця Мосеєнко Д.П. на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, 09.09.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Мойсеєнко Д.П. було відкрито виконавче провадження № 60013260 з примусового виконання виконавчого листа № 755/19435/13, виданого 23.08.2019 року Дніпровським районним судом м.Києва, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованості на загальну суму 933 011, 32 грн. 24.09.2019 року приватним виконавцем Мойсеєнко Д.П. було винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника та постановлено здійснити опис та арешт на майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , яка належить боржнику [PERSON] 26.02.2020 року приватним виконавцем Мойсеєнко Д.П. винесена постанова про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні ВП № 60013260 ТОВ «Експертна оцінка майнових прав», яке має сертифікат від 06.09.2017 за № 868/17, виданий Фондом державного майна України (строк дії: 06 вересня 2020). 14.03.2020 року на адресу приватного виконавця надійшов звіт про оцінку спірної квартири, згідно якого в результаті виконання незалежної оцінки було встановлено: ринкова вартість об`єкта оцінки станом на дату оцінки становить 930 175,00 гривень. Отже, в еквіваленті по курсу долара НБУ на дату оцінки становить 37 736,82 доларів США. 19.03.2020 року приватним виконавцем Мойсеєнко Д.П. на адресу боржника було направлено вимогу/повідомлення, відповідно до якого було направлено для ознайомлення висновок про проведення незалежної оцінки по визначенню ринкової вартості арештованого нерухомого майна від 27.02.2020 року оцінювача ТОВ «Експертна оцінка майнових прав» на підставі постанови про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні ВП № 60013260. В подальшому приватним виконавцем було подано заявку на реалізацію арештованого майна, однак, відповідно до протоколу № 47747 про проведення електронних торгів, 30.04.2020 року електронні торги з реалізації спірної квартири не відбулись через відсутність допущених учасників торгів. 12.05.2020 року ТОВ «Кей-Колект» звернулось до приватного виконавця з заявою про залишення за собою нереалізованого майна боржника. 18.05.2020 року приватним виконавцем Мойсеєнко Д.П. винесено постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, відповідно до якої спірну квартиру передано ТОВ «Кей-Колект» в рахунок погашення боргу за виконавчим листом № 755/19435/13 від 23.08.2019 року. Також, 18.05.2020 року приватним виконавцем складено відповідний акт. На підставі вказаних постанови та акту вчинено державну реєстрацію права власності на вищевказану квартиру за ТОВ «Кей-Колект», номер запису про право власності 36984594. Позивач просить задовольнити її вимоги, посилаючись на значне заниження ринкової вартості спірної квартири; порушення ст.43 ЗУ «Про виконавче провадження» щодо погодження початкової ціни між іпотекодавцем та іпотекодержателем; порушення строків на отримання повідомлення про оцінку майна; неврахування дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відповідач - приватний виконавець Мойсеєнко Д.П. у своєму відзиві та представник відповідача [PERSON] у відзиві та в судовому засіданні проти позову заперечували, вважаючи, що передача майна стягувачу відбулась з дотриманням норм чинного законодавства. Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, виходячи з наступного. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Cтаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Визначаючись щодо заявлених позовних вимог із врахуванням встановлених обставин справи, надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам та наявним в справі доказам, суд виходить із наступного. Частиною 1 статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4). Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», (далі - Закон), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. З огляду на приписи статей 10, 48 Закону, заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. За загальним правилом (частина перша статті 61 Закону) реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Правова природа процедури реалізації майна на торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника торгів. Разом з тим Закон допускає, що реалізація арештованого майна на електронних торгах може не відбутися. Відповідно до ч.1 ст.49 ЗУ «Про іпотеку», протягом десяти днів з дня оголошення електронного аукціону таким, що не відбувся, іпотекодержателі та інші кредитори боржника відповідно до пріоритету їх зареєстрованих вимог мають право залишити за собою предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна. У такому випадку залишення за собою предмета іпотеки іпотекодержателем оформлюється протоколом, сформованим за результатами електронного аукціону, що не відбувся, та актом про проведення електронного аукціону. Такий акт є підставою для видачі нотаріусом іпотекодержателю свідоцтва про залишення за собою майна з електронного аукціону, що не відбувся. В той же час, згідно підпункту 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 12.10.2020 року у справі № 755/5496/20, яка не оскаржувалась та набрала законної сили 02.11.2020 року, скаргу [PERSON] на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мойсеєнко Д.П. та визнання оцінки нерухомого майна неправомірною задоволено частково, визнано неправомірною оцінку нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , проведену в межах виконавчого провадження № 60013260, а також визнано неправомірними дії приватного виконавця Мойсеєнко Д.В. щодо передачі вказаної квартири на реалізацію ДП «Сетам» лот 4140036, з висновком з незалежної оцінки майна від 27.02.2020 року. Вказаною ухвалою встановлено, що боржник не була належним чином повідомлена про проведення оцінки нерухомого арештованого майна, та в суду є всі підстави вважати, що оцінка була проведена без попереднього огляду оцінного майна, що не повною мірою відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна і має недоліки, що можуть суттєво вплинути на достовірність оцінки, що в свою чергу може привести до реалізації майна за ціною нижчою ніж реальна ринкова чим будуть порушені права як боржників так і кредитора, а тому наявні підстави для визнання неправомірною оцінку нерухомого майна. Крім того, що спірна квартира підпадає під дію мораторію, а тому дії приватного виконавця щодо передачі на реалізацію вказаної квартири є неправомірними, оскільки приватним виконавцем Мойсеєнко Д.П. неправомірно звернуто стягнення на предмет іпотеки, зважаючи на те, що вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» забороняють примусово стягувати нерухоме житлове майно. Відтак, з урахуванням вищенаведених правових норм та вищевказаної ухвали суду, яка має преюдиційне значення, суд приходить до висновку про можливість визнання недійсними та скасування оспорюваних постанови та акту приватного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, оскільки вбачається порушення ЗУ «Про виконавче провадження», ЗУ «Про іпотеку» та ЗУ ««Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Виходячи з цього, також підлягає і задоволенню вимога про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект». Інші твердження відповідачів висновки суду не спростовують і підстав для відмови в задоволенні позову у повному обсязі чи частково не дають. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд вважає що доводи позивача знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Відтак, позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до положень ч. 1, 2 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України). Розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Звернувшись до суду з даним позовом, позивач просила відшкодувати витрати, що складають з витрат по сплаті судового збору в розмірі 420,40 грн. за подання заяви про забезпечення позову, 2522,10 грн. за три вимоги немайнового характеру та 20 200,00 грн. на правову допомогу. Як вбачається з письмових матеріалів справи, 20.07.2020 року між позивачем та адвокатом Осадчої К.О. було укладено договір № 135 про надання правової допомоги, згідно п.4.1 якого вартість послуг адвоката становить 2000,00 грн. за кожну участь у судовому засіданні, підготовка позову 4000,00 грн. та відповіді на відзив в розмірі 6000,00 грн. 25.10.2021 року [PERSON] та адвокатом Осадчою К.О. складено акт здачі-приймання наданих послуг за вказаним договором, відповідно до якого вартість послуг адвоката складає 20 200,00 грн. Однак, представником позивача не подано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, визначений ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, тобто належним чином не доведено такий розмір правової допомоги. Крім того, на підтвердження факту сплати за правову допомогу представником позивача надано платіжні доручення, в яких платником вказано [PERSON] , яка не є стороною у справі та стороною договору про надання правової допомоги. Крім того, вказані платіжні доручення містять призначення платежу «Переказ власних коштів для поповнення картки», тобто відсутні будь-які реквізити, які б дозволили ідентифікувати здійснення вказаних платежів як сплату за правову допомогу, надану згідно вищевказаного договору № 135 від 20.07.2020 року. При таких обставинах, суд приходить до висновку про стягнення в солідарному порядку з відповідачів на користь позивача судових витрат по сплаті судового збору в загальному розмірі 2940,40 грн., в той час як у стягненні витрат на правову допомогу належить відмовити через їх недоведеність. На підставі викладеного,

Outcome: partial