Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-06 00:00:00

Позивач звернулась 14.01.2014 року до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання квартири загальною спільною власністю подружжя та визнання права власності на ? частину квартири. В обґрунтування вимог зазначила, що 20.04.1996 року уклала шлюб з відповідачем, в лютому 2002 року в період їх спільного проживання однією сім'єю за спільні кошти придбали квартиру за адресою: [ADDRESS], - загальною площею 45.00 кв. м, в тому числі житловою площею 23.60 кв. м. Договір купівлі-продажу квартири було оформлено на відповідача [PERSON] Після придбання квартири вони стали спільно проживати в квартирі, спільно вели господарство, оплачували комунальні послуги. В наступний час шлюбні відносини між ними припиненні з 04.07.2013 року. Вона проживає в спірній квартирі, відповідач проживає за іншою адресою з іншою жінкою, фактично утворив іншу сім'ю. Спільного господарства з відповідачем не ведуть, вона планує розірвати шлюб з відповідачем. [PERSON] не визнає її право на ? частину квартири , має намір виселити її з цієї оселі. Правовстановлюючі документи на квартиру знаходяться у відповідача. Оскільки вважає, що її право як дружини на спільне майно порушене тому і звернулась до суду з зазначеною заявою, просить визнати квартиру за адресою: [ADDRESS], - загальною площею 45.00 кв. м, в тому числі житловою площею 23.60 кв. м, - спільною власністю подружжя, визначивши частки власників по ? кожному, визнати за нею право власності на ? частину зазначеної квартири, стягнути з відповідача суму судового збору у розмірі 243.60 гривень та витрати, пов'язані з витратами адвоката в розмірі 2500 гривень. В судове засідання позивач не з'явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутності, на заявлених вимогах наполягає. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач позовні вимоги визнав повністю, про що надав письмову заяву, просить розглядати справу у його відсутності. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно до паспортних даних позивача [PERSON], [INFO], перебуває в зареєстрованому шлюбі з 20.04.1996 року з [PERSON], відповідачем по справі /а.с.4/. Перебування позивача в зареєстрованому шлюбі з відповідачем також підтверджує надана копія свідоцтва про шлюб [NUMBER] від 20.04.1996 року, укладений 20.04.1996 року виконкомом Нижньокринської селищної ради Совєтського району м.Макіївки Донецької області між [PERSON] та [PERSON], після укладення шлюбу прізвище позивача залишилось без змін /а.с.5/. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 21.01.2002 року, що посвідчений нотаріально, [PERSON] придбав двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], - загальною площею 45.00 кв. м, в тому числі житловою площею 23.60 кв. м. Договір було зареєстровано у державного реєстратора, на момент реєстрації КП «БТІ м.Макіївки» 13.01.2003 року /а.с.19/. Оскільки квартира була придбана в 2002 році під час спільного проживання подружжя [PERSON]-[PERSON], то питання про визнання зазначеної квартири спільною сумісною власністю регулюється Кодексом про шлюб та сім'ю України, оскільки цей нормативний акт діяв на час придбання спірного майна. Згідно ст. 22 КпШС України передбачає, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Отже, проаналізувавши надані у відповідності вимог ст. 10, 60 ЦПК докази, суд дійшов висновку, що квартира за адресою: [ADDRESS], - є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], оскільки була придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. При придбанні квартири в правовстановлюючому документі: договорі купівлі-продажу квартири від 21.01.2002 року, покупцем був зазначений відповідач, позивач при придбанні квартири не ставила питання про виділення її частки, або визнання за нею права власності на частину квартири. Зазначені вимоги нею були викладені в позовних вимогах, поданих до суду 14.01.2014 року, тобто в період вже дії Сімейного Кодексу України. Стаття 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Стаття 72 СК України передбачає, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Спірна квартира не належить до видів майна одного з подружжя, що перелічені в роз'ясненні. Строк, встановлений ст. 72 СК України позивачем дотриманий. В силу ст. 368 ЦК України встановлено, що частки в праві спільної сумісної власності вважаються рівними та ст. 370 ЦК України передбачено, що власник має право на виділ у натурі частки майна, що є спільною сумісною власністю. Позивач не порушує питання про виділення частин у спільній сумісній власності в натурі, але просить визначити частки у спільній сумісній власності. Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою. Суд вважає, що можливо визначити частки власників квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], - яка належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], визначивши по ? частки у спільній сумісній власності кожному та визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири загальною площею 45.00 кв. м, в тому числі житловою 23.60 кв. м, за адресою: [ADDRESS]. Стаття 88 ЦПК України передбачає, що стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України витрати позивача на сплату судового збору у розмірі 243.60 гривень підлягають стягненню з відповідача, оскільки заявлені матеріальні вимоги позивача задоволені в повному обсязі і підтверджені квитанцією про сплату судового збору /а.с.1/. Заявлені витрати на правову допомогу у розмірі 2500 гривень не підлягають задоволенню, оскільки документально не підтверджені - саме в чому полягає правова допомога, лише надана довідка адвоката [PERSON] про отримання гонорару.

Outcome: partial