Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

Позивач, звернувшись в суд із даним позовом, посилається на те, що будинковолодіння [ADDRESS] належало на праві власності колгоспному двору, головою якого була [PERSON], про що їй було видано свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок від 13 серпня 1988 року відповідно до рішення виконкому Коломийської районної Ради від 08 червня 1988 року № 121. Станом на 01 липня 1990 року в житловому будинку по [ADDRESS] були зареєстровані і проживали:[PERSON], [PERSON] - мати, [PERSON] - дружина. [INFO] року [PERSON], помер. [INFO] року померла [PERSON]. [INFO] року померла [PERSON], про що 25 серпня 2016 року складено відповідний актовий запис за № 20. Померла залишила заповіт, який 20 квітня 2016 року посвідчений секретарем Дебеславцівської сільської ради та зареєстрований в реєстрі за № 21, яким все своє майно, майнові права та обов'язки, які належатимуть їй на момент складання заповіту, а також, майнові права та обов'язки, які належатимуть їй в майбутньому заповіла позивачу [PERSON]. Крім неї інших спадкоємців та осіб, передбачених законом, зокрема малолітніх, неповнолітніх, недієздатних осіб, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена не має. З метою оформлення спадщини після смерті [PERSON], позивач звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийнятгя спадщини. Нотаріус витребував подати правовстановлювальний документ на будинковолодіння. Однак, надати свідоцтво про право власності на житловий будинок вказує, що не взмозі в зв'язку з його відсутністю. Позивач просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] В судове засідання позивач не з'явилася, хоча подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує та просить його задоволити повністю. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, однак подав в суд заяву про розгляд справи без його участі, з позовними вимогами згідний. Відповідно до ст. 197 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, врахувавши заяви сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов слід задовольнити, з наступних підстав. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року, а також ст. 1 Додаткового протоколу до неї передбачають право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнають право держави на здійснення контролю за використанням власності з урахуванням загальних інтересів або для забезпечення стягнення податків, інших зборів чи штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплюються і у національному законодавстві України. Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно Цивільного кодексу України підставами виникнення права власності є різні правопороджуючі юридичні факти, або правовідносини, зокрема, також і в порядку спадкування після смерті громадянина. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) переходять всі права та обов'язки до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 120 ЦК України, 1963 р. майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. А у статті 123 ЦК України, 1963 р. передбачено, що частки в майні колгоспного двору рівні. Відповідно до п. 6 п. «а» Постанови Пленуму Верховного Суду № 20 «Про судову практику у справах про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Судом встановлено, що будинковолодіння [ADDRESS] належало на праві власності колгоспному двору, головою якого була [PERSON] (а.с. 14). Станом на 01 липня 1990 року в житловому будинку по [ADDRESS] були зареєстровані і проживали:[PERSON], [PERSON] - мати, [PERSON] - дружина. Наведене підтверджується довідкою Дебеславцівської сільської ради від 26 грудня 2016 року № 1139. [INFO] року [PERSON], помер. [INFO] року померла [PERSON]. [INFO] року померла [PERSON], про що 25 серпня 2016 року складено відповідний актовий запис за № 20. Позивач є спадкоємцем за заповітом, що підтверджується копією заповіту (а.с. 9). Однак приватним нотаріусом Григорцем В.М. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з тим, що у спадкоємиці відсутній правовстановлюючий документ. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Отже, позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на майно є належно обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 328, 346, 347, 392, 1216, 1222, 1268 ЦК України та

Outcome: approved