Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій прохала: розірвати укладений з [PERSON] шлюб; визнати місце проживання дитини [PERSON] , 2012 року народження разом із матір`ю [PERSON] ; стягнути з [PERSON] аліменти на її користь на утримання неповнолітньої дитини доньки [PERSON] , 2012 року народження, у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи стягнення з 17.12.2019 року і до повноліття дитини. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають спільну неповнолітню дитину [PERSON] , 2012 року народження. Через відсутність взаєморозуміння подружжя не підтримують сімейних стосунків, спільним побутом не пов`язані. Між ними постійно виникали сварки, свідком яких нерідко становилась дитина. Відповідач припускається до морального та психологічного тиску, погроз, допускає образи в присутності дитини. Подальше перебування у шлюбі та примирення між ними неможливе, спільне життя і збереження шлюбу суперечить її інтересам та інтересам дитини. Після припинення шлюбу позивач має намір проживати окремо від відповідача, проте згоди щодо того, з ким буде проживати неповнолітня дитина між сторонами не досягнуто. Дитина проживає разом із нею, її вихованням і утриманням займається позивач. Враховуючи що батьки повинні утримувати неповнолітніх дітей, а відповідач є працездатним, працює на ПрАТ «Полтавський ГЗК», займається підприємницькою діяльністю, має нерухоме майно, його стан здоров`я дозволяє працювати, тому позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі ј частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно починаючи стягнення з 17.12.2019 року і до повноліття дитини. 07.02.2020 на адресу суду надійшов відзив проти позову. Відповідач позов визнає частково, а саме: задовольнити вимоги щодо розірвання шлюбу з [PERSON] ; позовну вимогу про стягнення аліментів в розмірі 1/4 частини задовольнити частково, стягувати аліменти у розмірі 1/6 частини; відмовити у задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання дитини (а.с.48-68). 21.02.2020 на адресу суду надійшла відповідь позивача на відзив на позовну заяву (а.с. 84 -102). 25.02.2020 відповідач направив на адресу суду заперечення на відповідь на відзив (а.с.118-123). Ухвалою суду від 20.01.2020 позовна заява [PERSON] прийнята до розгляду із відкриттям провадження у справі та призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом сторін у підготовче судове засідання (а.с.37). Ухвалою суду від 04.05.2020 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду (а.с.153). У судовому засіданні позивач уточнила свої позовні вимоги щодо зміни прізвища після розірвання шлюбу. Просила після розірвання шлюбу залишити прізвище [PERSON] . Відповідач, представник відповідача не заперечували щодо приєднання до матеріалів справи заяви про уточнення позовних вимог. Відповідач звернувся до суду із клопотанням про закриття провадження щодо позовної вимоги про встановлення місця проживання дитини [PERSON] разом із матір`ю [PERSON] , мотивуючи тим, що прийняття рішення судом про місце проживання дитини за відсутності спору між батьками законом не передбачено. Зазначає, що між ним та позивачем досягнута згода з ким буде проживати донька [PERSON] , тобто з матір`ю за місцем її проживання. Позивач, представник позивача проти задоволення клопотання заперечували. Як пояснив представник позивача, між сторонами наявний спір щодо визначення місця проживання доньки [PERSON] разом із матір`ю. Оскільки відповідач не погоджується з позовною вимогою позивача, щодо місця проживання дитини, та заперечує щодо її задоволення. На думку представника позивача, відповідач ставить свої власні інтереси, як батька дитини, вище інтересів самої дитини, що суперечить міжнародним нормам права. Вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини. Представника органу опіки та піклування виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області не заперечувала проти заявленого клопотання. Ухвалою суду від 14.05.2020 року у задоволенні клопотання відповідача було відмовлено. У судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги щодо розірвання шлюбу підтримала та обставини на які посилається у позові, суду пояснила, що на даний час, між нею та чоловіком примирення не відбулося, наміру відновлювати подружні стосунки вони не мають, проживають окремо, просила розірвати шлюб між нею та відповідачем. У судовому засіданні відповідач [PERSON] погодився на розірвання шлюбу, не має намірів відновлювати подружні стосунки, наразі між подружжям відсутнє взаєморозуміння, спільне життя надалі не можливе. Заперечував щодо підстав, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, оскільки вказані у позові обставини, не відповідають дійсності. Просив суд всебічно і повно дослідити докази, які надані ним разом із відзивом до позову та винести обґрунтоване рішення. У судовому засіданні позивач, представник позивача наполягали на задоволенні вимоги щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] , 2012 року народження разом із матір`ю. Позивач пояснила, що дитина на даний час проживає разом із нею у м. Кременчуці, вона займається її шкільним та позашкільним навчанням, займалась переведенням дитини до Кременчуцької ЗОШ № 20, укладала договори з позашкільним навчанням, забирала дитину зі школи, займалась лікуванням та медичним обслуговуванням дитини. Позивач у своїх поясненнях зауважила, що твердження відповідача що спір з приводу місця проживання дитини між ними відсутній, та те, що між ними досягнуто згоди не відповідає дійсності. Позивач не перешкоджає відповідачу в здійсненні ним його прав та обов`язків щодо спільної доньки. Заявляючи вимогу щодо визначення місця проживання дитини позивач має на меті забезпечення визначеності в питаннях навчання, медичного та соціального обслуговування дитини її позашкільного навчання та розвитку, що в тій чи іншій мірі залежить від місця її проживання. У судовому засіданні відповідач, та представник позивача заперечували щодо задоволення вимоги про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Відповідач пояснив суду що не чинив перешкод у знятті дитини з реєстраційного обліку за місцем свого проживання. Відповідач пояснив суду, що допомагав дружини та доньці з переїздом до іншого міста. Між сторонам була домовленість про спосіб участі батька, який проживає окремо, в спілкуванні та вихованні дитини. З огляду на викладені у відзиві обставини, вважає, що задовольнивши вимогу позивача, тим самим буде порушено право відповідача, як батька, що полягає в усуненні можливості контролю ним, в інтересах дитини, в частині мети і строку переміщення її за межі України, зміни місця проживання. Представником органу опіки та піклування виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області було підтримано висновок щодо недоцільності визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , 2012 року народження, разом із матір`ю у зв`язку із відсутності спору між батьками. У судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги щодо стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі ј частини підтримала та обставини на які посилається у позові. У судовому засіданні відповідач та представник відповідача заперечували щодо частини розміру аліментів, які будуть стягуватися з відповідача. Відповідач пояснив суду, що згоден виплачувати аліменти, але у розмірі 1/6 частки. В обґрунтуванні цього вказував, що його середній заробіток за останні місяці (грудень 2019 та січень 2020 року) складає 21 106 грн 50 коп., а тому 1/4 частина від заробітку буде складати суму 5 276 грн 63 коп., а 1/6 частина від заробітку буде складати суму 3 517 грн 75 коп. Окрім цього, відповідач зазначив, що прожитковий мінімум для дітей від 6 до 18 років на 2020 рік становить 2 218 грн., а оскільки обов`язок утримувати дитину покладається на обох батьків, то 1/6 частини від його доходу буде достатнім для повноцінного розвитку дитини. Крім того, відповідач наголошував, що при визначенні розміру аліментів слід урахувати і те, що сторони мають нерухоме майно на праві спільної часткової власності, однак виплати за кредитним договором та комунальні послуги з обслуговування квартири, сплачує саме відповідач. Має заперечення щодо посилань позивача, якими вона обґрунтовувала свої вимоги, щодо стягнення аліментів, а саме: позивач як і відповідач має батьків пенсіонерів, але мати позивачки офіційно працює, а отже, ця обставина враховується відносно платника аліментів, а не стягувача аліментів; позивач зазначає, що дитина має вади зору, однак відповідач оплачує всі затрати з лікування та особисто сплачує медичне страхування із своєї заробітної плати; позивач стверджувала, що при визначенні розміру аліментів повинна забезпечуватись рівність при несенні обов`язку утримання дитини, однак відповідач вважає, якщо з нього будуть утримувати 1/4 частки від доходу, то він буде сплачувати суму більше ніж в 2 рази прожиткового мінімуму. Крім того відповідач вказував на інші додаткові витрати пов`язані із розвитком дитини, на які він витрачав особисті кошти. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, врахувавши його доводи, пояснення відповідача, представника відповідача його заперечення щодо мотивів, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, думку представника третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків. Вирішуючи позов в частині вимог позивача щодо розірвання шлюбу, суд звертає увагу на наступне. Судом встановлено, що 23 липня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Комсомольського міського управління юстиції Полтавської області було зареєстровано шлюб між сторонами за актовим записом № 188 (а.с.6). Від цього шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.7). Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Дружина та чоловік зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї. Відповідно до ст. 56 СК України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ст. ст. 110, 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. На час розгляду справи судом бажання позивача розірвати шлюб не змінилося. Відповідач на розірвання шлюбу погодився не заперечував проти задоволення позову. Таким чином судом встановлено відсутність вільної згоди сторін перебувати у шлюбі один з одним. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що сім`я сторін фактично розпалася, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливі. Тому збереження шлюбу суперечило б інтересам подружжя. За змістом ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Розглянувши справу в межах заявлених вимог, враховуючи положення ст.112 СК України, суд вважає позов [PERSON] частині розірвання шлюбу обґрунтованим і таким, що підлягає до задоволення. Вирішуючи позов в частині вимог позивача щодо визнання місця проживання дитини [PERSON] , 2012 року народження, разом із матір`ю [PERSON] , суд вважає позов в цій частині обґрунтованим і таким, що підлягає до задоволення, з огляду на наступне. У судовому засіданні, у присутності вчителя початкових класів ЗОШ І-ІІІ степенів №6 [PERSON] , було заслухано думку дитини, яка зазначила, що раніше вони проживали однією сім`єю у м. Горішні Плавні, де вона ходила до школи № 6 та займалась тенісом та англійською мовою. Зараз що вона проживає разом із матір`ю у м. Кременчуці та навчається у школі № 20. Квартира має 2 кімнати, та обладнана усім необхідним для комфортного проживання. Батько приїздить до неї та забирає на вихідні дні, або коли у нього є вільний день. У Кременчуці у неї є шкільні подружки. Дитина знає, що в суді знаходиться справа відносно її батьків. Вона хоче проживати як з мамою, так і з татом. Але, оскільки в тата є машина, то він може приїжджати до них у Кременчук та забирати її на вихідні дні. Судом встановлено, що відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Квартира належить йому на праві приватної власності (а.с.19). Позивач [PERSON] та [PERSON] , відповідно до акту опитування сусідів від 04.02.2020, посвідченого ОСББ «Гірники», дійсно проживали за адресою: [ADDRESS] до 12.01.2020 року (а.с.51). Відповідач у своїх запереченнях посилався на те, що ним не було вчинено дій направлених на перешкоджання переїзду дитини та дружини до Кременчука . На підтвердження цього, ним надано суду копії переписки приватних повідомлень відповідача з позивачем, згідно яких убачається, що відповідач допомагав перевозити особисті речі позивача та дитини (а.с.120,121). Окрім цього, судом досліджено заяву [PERSON] з приводу надання згоди на виїзд дитини з дружиною за закордон на відпочинок до АРЄ (а.с.54). Факт зміни місця проживання малолітньої [PERSON] підтверджується довідкою від 07.02.2020 виданою про те, що [PERSON] , 2012 року народження, була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 06.08.2015 та була знята з реєстрації місця проживання разом із матір`ю [PERSON] , 1989 року народження - [INFO] на [ADDRESS] (а.с.52). Згідно з наданими сектором з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету житлового відділу департаменту економічного розвитку та ресурсів Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області довідками від 11.11.2019 та 04.01.2020 за адресою [ADDRESS] є зареєстрованою позивач та донька сторін по справі - [PERSON] , 2012 року народження (а.с.10,38). З інформації, що міститься у акті опитування сусідів від 19.02.2020, посвідченого директором КДРЕП № 1, вбачається що малолітня [PERSON] , досить тривалий час перебувала за адресою проживання своєї бабусі [PERSON] по [ADDRESS] , в супроводі матері. Періодично, під час загострення відносин в сім`ї [PERSON] з дитиною [PERSON] проживали за вказаною адресою (а.с.88). Як убачається із матеріалів справи зазначена вище квартира зареєстрована та належить на праві приватної власності позивачу, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.18). Відповідно до інформації наданої директором ЗОШ І-ІІІ ступенів №6 [PERSON] дійсно навчалась в зазначеній школі з 01.09.2018 по 03.01.2020. (а.с.53). Як убачається із висновку психолога від 30.01.2020 №67 щодо особистої прихильності дитини [PERSON] до кожного з батьків [PERSON] та [PERSON] , під час бесіди малолітня [PERSON] [INFO] , повідомила, що проживає однією сім`єю із мамою у м. Кременчуці. Вихідні проводить з батьком. Дівчинка говорить, що раніше вони проживали разом у м. Горішні Плавні, та згодом батьки почали дуже часто сваритись і тому мама прийняла рішення про розлучення та переїзд до іншого міста. [PERSON] спілкується з батьком без будь-яких перешкод та за власним бажанням. Переїзд до іншого міста для дитини пройшов нормально. Вона адаптувалась на новому місці навчання та вже має нових друзів. Із бесіди з дитиною можна зробити висновок, що обоє з батьків є рівнозначно важливими для дівчинки (а.с.154). З письмового висновку виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області № 03-26/354 від 11.02.2020 щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , 2012 року народження, вбачається, що комісія з питань захисту прав дитини ретельно проаналізувавши умови, що можуть впливати на виховання дитини, враховуючи її вік, стан здоров`я, вивчивши рід діяльності батьків, їх ставлення до виконання батьківських обов`язків, перевіривши житлово-побутові умови проживання батьків, розглянувши зібрані матеріали та заслухавши пояснення матері та батька, прийшла до висновку щодо недоцільності визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , 2012 року народження, разом із матір`ю із-за відсутності спору між батьками (а.с.80-81). Заслухавши пояснення сторін по справі та заслухавши думку дитини, вивчивши докази по справі, суд приходить до наступного. Діюче законодавство спрямоване на захист прав батьків щодо контакту зі своїми дітьми, однак керівним у вирішенні спорів з даного питання визначає найвищий інтерес самої дитини. Так, Сімейний кодекс закріпив, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (ч.8 ст.7 СК України). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.9 ст.7 СК України). Також, СК України встановлено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. При цьому, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Вимогами ст.ст. 7, 141,155 СК України встановлено, що дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батько й мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 4 Конвенціі про контакт з дітьми, яка ратифікована Україною 20.09.2006, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним і такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків. Положеннями принципу статті 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування. В рішенні Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України» суд зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року). Частиною 4 статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У відповідності до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У цьому контексті суд вказує, що фактично відповідачем визнано вимогу про визначення місця проживання дитини, оскільки судом не встановлено жодних перепон котрі міг би чинити відповідач стосовно спільного проживання позивача з їх малолітньою дитиною. Разом з тим не визнання у судовому засіданні цієї вимоги з формальних причин, таких як можливого утиску прав відповідача судом до уваги не приймаються з урахуванням їх безпідставності. Суд наголошує, що за відсутності рішення суду про визначення місця проживання малолітньої дитини, зокрема з позивачем, оскільки інших позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини у цьому цивільному провадженні не розглядалося, виникне правова невизначеність у контексті приписів ч.4 ст.29 ЦК України за якими місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, зокрема є місце проживання одного з її батьків, з ким вона проживає. Також на думку суду формальне не визнання відповідачем позову за цією позовною вимогою не узгоджується з алгоритмом дій останнього, зокрема можливістю подати зустрічний позов про визначення місця проживання дитини з батьком. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Але, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), де зазначено, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. У судовому засіданні встановлено, що позивач має сприятливі житлові умови для її проживання з донькою. Дитина ходить до школи у м. Кременчуці. Переїзд до іншого міста для дитини пройшов нормально. Вона адаптувалась на новому місці навчання та вже має нових друзів. Враховуючи встановлені по справі фактичні обставини та досліджені докази, суд приходить до переконання, що у даному випадку пріоритети повинні надаватися як найкращому забезпеченню інтересів дитини, з урахуванням положень Закону України «Про охорону дитинства» та статті 3 Конвенції про права дитини, вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з матір`ю. Крім того, суд зауважує, що батько дитини, у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Вирішуючи позов в частині вимог позивача щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як убачається з матеріалів справи згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.7). Дитина разом із позивачем на час розгляду справи проживає за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією договору найму житла від 08.01.2020 та актом прийняття житлового приміщення до договору від 08.01.2020. Позивач має витрати з оренди житлового приміщення у м. Кременчуці, орендна плата якого складає 4 020 грн на місяць (а.с.100-101). Дитина перебуває на утриманні позивача, вона займається її розумовим, фізичним, духовним та інтелектуальним розвитком, що підтверджується договором № 40 про надання послуг по вивченню іноземної мови від 19.09.2019 укладеного між [PERSON] та [PERSON] (а.с.91). Дитина [PERSON] має проблеми (вади) зору, що підтверджується наданим позивачем консультативним висновком лікаря офтальмолога від 08.11.2019 (а.с.96) та квитанцією № 125147 від 02.12.2019 про оплату послуг лікаря офтальмолога (а.с.97). Заробітна плата позивача складає 5 000 грн, що підтверджується п. 3.2.1. Трудового договору № 2 від 03.02.2020 укладеним між [PERSON] та ТОВ «ПРОСОФТ» (а.с.92-94). Відповідно до довідки виданої ТОВ «ПРОСОФТ» від 04.02.2020 позивач займає посаду дизайнер виконавець графічних робіт з 03.02.2020 року (а.с.95). Позивач має батьків пенсіонерів, копії пенсійних посвідчень № [NUMBER] та № [NUMBER] , що додані до відповіді на відзив (а.с.98-99). Судом досліджено документи, що надані відповідачем як на підставу своїх заперечень, а саме: відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 19.09.2013 [PERSON] придбав квартиру за адресою [ADDRESS] . (а.с.66-67). 19.09.2013 відповідачем було укладено кредитний договір № 30-166/13 - 00407-с-а, згідно цього договору відповідач має сплачувати щомісячні платежі у розмірі 2 332 грн 83 коп. (а.с.64-65). Згідно довідки про доходи від 05.02.2020 відповідач працює машиністом млинів на ПАТ «ПГЗК» з 11.07.2005, а його середньомісячний дохід без вирахування податків та зборів складає майже 19 000 грн, а грудень 2019 року -січень 2019 року близько 26 000 грн. Крім того, відповідач додав до відзиву на позов копії пенсійних посвідчень № [NUMBER] та № [NUMBER] своїх батьків (а.с.56-57). Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Одним із основних прав дитини є право на утримання, що кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. У контексті вказаного суд наголошує що стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Згідно із ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Суд зауважує, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частина друга статті 182 СК України). Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви (ч.1 ст.191 СК України). Відповідно до п.7 Постанови Пленуму ВСУ від 12 червня 2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститись позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У силу вимог ст.ст.77, 78 ЦПК України інших належних і допустимих доказів сторони суду не надали. Зважаючи на викладене вище, стан здоров`я дитини сторін спору та матеріальний стан позивача та відповідача суд вважає, що вказаний вище розмір аліментів не є завищеним при даних обставинах справи. Визначаючи розмір аліментів у частці від доходу батька, яка має стягуватись на утримання його неповнолітньої дитини, суд враховує працездатний вік платника аліментів, відсутність даних про його незадовільний стан здоров`я, наявність будь-яких інших утриманців. Оскільки відповідач є особою працездатного віку, отримує постійний дохід і у його власності є об`єкт нерухомого майна, тобто його майновий стан свідчить про можливість утримання дитини, тому суд приходить до висновку про те, що заявлений до стягнення розмір аліментів на утримання дитини є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства України, тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення. Твердження відповідача, щодо того, що розмір 1/4 аліментів від його заробітної плати є необґрунтованим та безпідставним з огляду на те, що судом встановлено про достатній та сталий майновий стан [PERSON] . Доказів про те, що відповідач несе інші додаткові витрати, окрім як сплати кредиту за квартиру придбану під час спільного шлюбу з позивачем та витрати на її утримання суду не надано. Одночасно суд наголошує, що відповідач несе спільні витрати, середньомісячний розмір яких не є непомірним і не ставлять останнього в скрутне матеріальне становище та в подальшому відповідач має право звернутися до позивача про відшкодування таких витрат. Жодних належних письмових доказів того, що відповідач сплачує інші кредитні зобов`язання та розмір допомоги, який ним надається своїм непрацездатним батькам суду не надано. Доказів не задовільного стану здоров`я відповідачем суду також не надано. Суд критично ставиться до того, що відповідач при визначені розміру аліментів керується власними інтересами, а не інтересами дитини, оскільки підстави заперечень з цього приводу відповідача зводяться не до своїх фінансових можливостей сплачувати аліменти, а до того що 1/4 розміру аліментів від його доходу для своєї рідної дитини є зависоким. У свою чергу позивачем доведено та не спростовано іншою стороною про своє нестійке фінансове становище з огляду на дохід який отримує позивач та витрати понесені нею найм житла. З огляду на вищезазначене, з відповідача необхідно стягувати на користь позивача аліменти на утримання доньки [PERSON] , 2012 року народження, у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше мінімального гарантованого розміру аліментів на одну дитину, що становить 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на дитину. Судом встановлено, що позивач у прохальній частині своєї позовної заяви зазначила період з яких має починатись стягнення за аліменти з відповідача, а саме, з 17.12.2019 року і до повноліття дитини (а.с.5). Суд наголошує, що за змістом ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто аліменти потрібно стягувати щомісячно, починаючи з дня подачі позову, а саме з 20.12.2019 року до повноліття дитини, тобто до [INFO] включно, а не з 17.12.2019, як зазначено в позовних вимогах. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалась позивач, як на підставу своїх вимог, та відповідач, як на підставу своїх заперечень, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача. Питання про судові витрати у справі вирішено судом відповідно до положення ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial