Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-06 00:00:00

позивач звернулась до відповідача з позовом про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення останнього з будинку № 94 по вул. Шептицького в м. Стрий Львівської області. В обґрунтування покликалась на те, що відповідач її колишній чоловік, шлюб з яким розірваний рішенням Стрийського міськрайонного суду від 22.07.2014р. Вона згідно з договором дарування від 17.03.1999р. є власником житлового будинку по вул. Шептицького,94 в м. Стрий. В будинку зареєстровані: вона, відповідач, мати - [PERSON] та діти: [PERSON] - [INFO], [PERSON] - [INFO] Після розірвання шлюбу відповідач часто, перебуваючи в нетверезому стані, влаштовує сварки, дебоші, ображає, принижує її, завдає побої, нищить її особисте майно. Відповідач не є членом її сімї, вони не повязані спільним побутом, не ведуть спільного господарства. Відповідач обмежує її в користуванні будинком, створивши нестерпні умови для проживання, що виключає подальше проживання з ним в одному будинку. Пославшись як на правове обґрунтування своїх вимог на ст.316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; ст. 319 ЦК України, згідно якою власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; ст.391 ЦК України, згідно з якою власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, наполягала на задоволенні позову. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, пояснила, вона та відповідач займають одну з кімнат спірного будинку та надалі повязані спільним побутом. Відповідач має можливість проживати разом з батьками у належному останнім будинку. Відповідач, в судовому засіданні позов заперечив, оскільки іншим житлом не забезпечений. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.55 Конституції України та положень ст.ст.3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Захист прав у порядку цивільного судочинства - це передбачені законом способи охорони цивільних, житлових, земельних, сімейних чи трудових прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього кодексу. Щодо виселення колишніх членів сімї власника ВСУ в узагальненні щодо аналізу деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ зазначив, що відповідно до ст.ст.9,156,157 ЖК сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сімї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сімї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього кодексу. Передбачені стст.9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів сімї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції, ст.319, чч.1, 2 ст.321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК. Такий висновок Верховний Суд зробив у справі №6-24089св06 (ухвала від 31.01.2007). Подібний у справі №6-20552св07 (рішення від 28.05.2008). Судом встановлено, що позивачка на підставі договору дарування від 17.03.1999р., що зареєстрований в Стрийському МБТІ 29.03.1999р. за реєстровим №519, є одноосібним власником житлового будинку № 94 по вул. Шептицького в м. Стрий Львівської області (а.с.8). Відповідно до копії будинкової книги (а.с.12-20) відповідач зареєстрований в житловому будинку за вищевказаною адресою з 28.02.1980р. Як вбачається з копії рішення Стрийського міськрайонного суду від 22.07.2014р. в справі № 456/1085/14-ц про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (а.с.7) позов задоволено, шлюб, в якому сторони перебували з 15.02.1980р. розірвано. Отже відповідач вселився в будинок на правах члена сімї власника будинку та, у звязку з припиненням сімейних відносин з власником будинку не втратив права користування займаним приміщенням, відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР. Стаття 60 ЦПК України визначає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу позову своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що в даному випадку позивачка має право вимагати в судовому порядку виселення відповідача як колишнього член сімї, але з підстав, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Позивачка не представила суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація та проживання відповідача у спірному будинку перешкоджає їй вільно володіти та користуватись належним їй майном, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed