Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

Позивач звернулась до Деснянського районного суду м.Чернігова з позовом до АТ Комерційний банк «ПриватБанк», в якому просила суд визнати кредитний договір №SAMAB00000001595812 від 19.12.2013 року, обґрунтовуючи вказане тим, що в момент вчинення правочину недодержано вимоги статті 203 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідачем надано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що проти позову заперечує в повному обсязі. За клопотанням представника позивача було здійснено заміну неналежного відповідача АТ КБ «ПриватБанк» на належного відповідача АТ «Акцент-Банк», АТ КБ «ПриватБанк» ухвалою суду залучено до розгляду справи як третю особу без самостійних вимог. В судове засідання сторони не з`явились. Фіксація судового засідання не здійснювалась. Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Звертаючись з позовом [PERSON] просить суд визнати недійсним кредитний договір №SAMAB00000001595812, що укладений між нею та АТ «Акцент-банк» 19.12.2013 року. З наданих пояснень відповідача АТ «Акцент-Банк» вбачається, що 19.12.2013 року кредитний договір з [PERSON] не укладався. До суду ані позивач, ані відповідач копію оспорюваного договору не надали. Як зазначив відповідач [PERSON] звернулась до банку 11.02.2012 року, коли і підписала Анкету-Заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку та отримала грошові кошти на картку. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). У статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення». Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed