Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

Позивач, звернувшись до суду 11 лютого 2019 р. із цим позовом, просила усунути їй перешкоди у здійсненні права володіння, користування та розпорядження власністю шляхом визнання відповідача [PERSON] , [INFO] , таким що втратив право користування житловим будинком за адресою [ADDRESS] . На обґрунтування поданого позову посилалася на те, що є власником житлового будинку по [ADDRESS] . Також, у будинку є зареєстрованим, але з 2014 р. не проживає відповідач, який добровільно зніматись з реєстрації не бажає. Також, позивач просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти винесення судом заочного рішення по справі не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся неодноразово належним чином, згідно положень п.2 ч.6 ст.128 ЦПК України, але про причини своєї неявки суд не повідомив, заяву на розгляд справи у його відсутності не подавав. В зв`язку з тим, що позивач не заперечував проти заочного розгляду справи, а відповідач до суду не з`явився і заяву на розгляд справи за його відсутності не подавав, суд приймає рішення у заочному розгляду справи, відповідно до положень ст.ст. 280-282 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, на підставі наданих доказів і доведення їхньої переконливості суд дійшов до наступного висновку. Позивач є власником житлового будинку по [ADDRESS] , згідно договором купівлі-продажу АЕЕ №067999, посвідченим 24 грудня 2001 р. приватним нотаріусом Березівського районного нотаріального округу Одеської області Панчишеним Й.М., що було зареєстровано 27 грудня 2001 р. КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» (23 реєстр 2378, ст.86). Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Березівської міської ради Одеської області від 22 січня 2019 р. за №295 відповідач [PERSON] за адресою [ADDRESS] , зареєстрована однак не проживає з 12 липня 2016 р.. Відповідач є колишнім чоловіком позивача, але 18 липня 2011 р. шлюб між ними був розірваний Березівським районним судом Одеської області, справа №2-232/2011 р.. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, у судовому засіданні було встановлено, що відповідач не є членом сім`ї позивача, оскільки шлюб між ними було розірвано. Згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Вирішуючи спір суд вважає встановленим, що відповідач з 2014 р. тобто понад один рік у спірному будинку як член сім`ї позивача не проживає, і взагалі до членів сім`ї позивача не відноситься, а тому за встановлених судом фактичних обставин спір підлягає вирішенню з підстав статей 383 та 391 ЦК України. Виходячи з наведеного поданий позов підлягає задоволенню, а права позивача судовому захисту.

Outcome: approved