Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-24 00:00:00

Позивач звернувся із вказаним позовом до суду, посилаючись на те, що 23.08.2007 року [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , діючий за себе та по довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Нощенко Н.М. 13.06.2007 року за реєстром №6698 від імені [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , які мешкають за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . В той самий день, [PERSON] уклала кредитний договір № 8/2007/840-К/1133-Н з ВАТ КБ «Надра» від 23.08.2007 року, згідно якого остання отримала від банку кредитну суму для купівлі квартири за адресою: [ADDRESS] . Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І., було посвідчено договір іпотеки № 2175 від 23.08.2007 року, укладений між [PERSON] , та відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» 23.08.2007 року, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І. була посвідчена довіреність №2179, згідно якої [PERSON] уповноважила [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , представляти її інтереси в ВАТ КБ «Надра» з питань виконання зобов`язань за кредитним договором № 8/2007/840-К/1133-Н та в разі неможливості погашення кредиту продати належну їй квартиру за вищезазначеною адресою. 11 березня 2008 року [PERSON] та позивач, уклали попередній договір, згідно якого [PERSON] отримав від [PERSON] аванс в розмірі 40 000 гривень, що еквівалентно 5 000 доларів США за курсом НБУ станом на 11 березня 2008 року за квартиру, що продається [PERSON] за адресою: [ADDRESS] від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Куліш В.І. Згідно пункту 3 попереднього договору, договір купівлі-продажу мав бути укладений нотаріально або через біржу не пізніше 29 березня 2008 року. Цього ж дня, після підписання попереднього договору, 11 березня 2008 року, позивач заселилась до цієї квартири разом зі своєю родиною. Також, між позивачем та представником [PERSON] - [PERSON] , було погоджено придбання 29 березня 2009 року, крім вищевказаної квартири, житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] . Представник [PERSON] повідомив, що для проведення нотаріальної угоди, на будинок необхідно було оформити правовстановлюючі документи. На момент підписання попереднього договору [PERSON] стверджував, що відчужуване нерухоме майно не перебуває під арештом чи забороною, відносно нього не укладено договорів з відчуження будь-яких форм, будь-які права третіх осіб згідно договорів застави, договорів про іпотеку та будь-які інші зобов`язання по договорах як в межах, так і за межами України, відсутні. [PERSON] діючи в інтересах та від імені [PERSON] до 29 березня 2008 року не виконав обов`язків зазначених в попередньому договорі на телефонні дзвінки вказані особи не відповідали, за вказаним в попередньому договорі місці реєстрації не з`являвся. У відповіді Дніпропетровського міжміського бюро технічної інвентаризації №8241 від 05.08.10 року, міститься інформаційна довідка про квартиру за адресою: [ADDRESS] та зазначено, що власниками квартири є [PERSON] та [PERSON] , а також повідомляється, що гр. [PERSON] із замовленням для переоформлення документів на квартиру [ADDRESS] на адресу КП «ДМБТІ» не звертався. Весь час, з моменту укладення попереднього договору у 2008 році та по сьогоднішній день позивач проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] . В січні 2018 року позивач уклала із [PERSON] договір оренди кімнати у вищезазначеній квартирі. Наймач вимагає від неї правовстановлюючі документи на дану квартиру для підтвердження факту належності майна позивачу на праві приватної власності. Тому позивач вважає за необхідне залучити в якості співвідповідача у справі [PERSON] . Позивач в судове засідання не з`явився, а його представник подав суду заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягав, просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява з проханням розглянути справу без його участі, позовні вимоги визнав. Відповідач [PERSON] та третя особа в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Судом встановлено, що 23.08.2007 року [PERSON] , діючий за себе та по довіреності від імені [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . В той самий день, [PERSON] уклала кредитний договір № 8/2007/840-К/1133-Н з ВАТ КБ «Надра» від 23.08.2007 року, згідно якого остання отримала від банку кредитну суму для купівлі квартири за адресою: [ADDRESS] . Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І., було посвідчено договір іпотеки № 2175 від 23.08.2007 року, укладений між [PERSON] , та відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» 23.08.2007 року, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І. була посвідчена довіреність №2179, згідно якої [PERSON] уповноважила [PERSON] представляти її інтереси в ВАТ КБ «Надра» з питань виконання зобов`язань за кредитним договором № 8/2007/840-К/1133-Н та в разі неможливості погашення кредиту продати належну їй квартиру за вищезазначеною адресою. 11 березня 2008 року [PERSON] та позивач, уклали попередній договір, згідно якого [PERSON] отримав від [PERSON] аванс в розмірі 40 000 гривень, що еквівалентно 5 000 доларів США за курсом НБУ станом на 11 березня 2008 року за квартиру, що продається [PERSON] за адресою: [ADDRESS] від імені [PERSON] Згідно пункту 3 попереднього договору, договір купівлі-продажу мав бути укладений нотаріально або через біржу не пізніше 29 березня 2008 року. Між позивачем та представником [PERSON] - [PERSON] , було погоджено придбання 29 березня 2009 року, крім вищевказаної квартири, житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] . Представник [PERSON] повідомив, що для проведення нотаріальної угоди, на будинок необхідно було оформити правовстановлюючі документи. [PERSON] діючи в інтересах та від імені [PERSON] до 29 березня 2008 року не виконав обов`язків зазначених в попередньому договорі на телефонні дзвінки вказані особи не відповідали, за вказаним в попередньому договорі місці реєстрації не з`являвся. У відповіді Дніпропетровського міжміського бюро технічної інвентаризації №8241 від 05.08.10 року, міститься інформаційна довідка про квартиру за адресою: [ADDRESS] та заначено, що власниками квартири є [PERSON] та [PERSON] , а також повідомляється, що гр. [PERSON] із замовленням для переоформлення документів на квартиру [ADDRESS] на адресу КП «ДМБТІ» не звертався. В січні 2018 року позивач уклала із [PERSON] договір оренди кімнати у вищезазначеній квартирі і саме тому він був залучений до справи. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952, ратифікованого Верховною радою України 17.07.97 р., кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом Частина 1 статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними». З викладеного вбачається, що підставою для позову про визнання права власності окрім невизнання або оспорювання цього права іншою особою може бути також і відсутность у власника документа, що підтверджує таке його право. Аналогічні роз`яснення надано і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5. Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, зважаючи на те, що кошти за спірне приміщення були виплачені позивачем в повному обсязі та що заперечення з боку відповідача та інших мешканців будинку відсутні, а навпаки до суду надані докази погодження рішення щодо надання позивачу спірного приміщення, вказане приміщення беззаперечно є об`єктом приватної влсності позивача, а враховуючи наведені обставини справи та положення діючого в Україні цивільного законодавства, суд дійшов висновку, що наявні правові підстави для визнання за позивачем права приватної власності на спірне майно впорядку 392 ЦК України, згідно якої власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, у зв`язку з чим вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню повністю.

Outcome: partial