Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що в 1999 році вона зареєструвала шлюб з відповідачем і почали проживати в будинку її батьків в [ADDRESS]. У шлюбі народилося двоє дітей - дочка [PERSON], 2000 року народження, та син [PERSON], 2001 року народження. Згодом відповідач почав зловживати спиртними напоями, застосовував до неї фізичну силу, тому в 2004 році шлюб між ними було розірвано. Після цього відповідач за власним бажанням знявся з реєстрації за вищевказаною адресою і проживав в с. Колона Іваничівського району у будинку своїх батьків. В 2006 році відповідач попросив у неї дозволу мати побачення з дітьми і по її згоді приїжджав у с. Новий Загорів. З часом баба та її батьки дозволили відповідачу спільно знову проживати як бувшому члену сім'ї в їхньому житловому будинку, але без реєстрації. Від спільного проживання в незареєстрованому шлюбі у них народилося ще двоє дітей - дочка [PERSON], 2010 року народження , та дочка [PERSON], 2011 року народження. Після смерті баби вона успадкувала житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за вищевказаною адресою і отримавши 27 лютого 2013 року витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності стала власником вказаного нерухомого майна. З часом відповідач знову почав зловживати спиртними напоями і на грунті цього застосував фізичну силу, погрожував вбивством. В 2013 та 2014 роках вона неодноразово зверталася із заявою в міліцію і по цьому факту відповідача було перший раз усно попереджено про недопущення протиправних дій, наступні - притягнено до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім'ї. 07 вересня 2014 року відповідач, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, влаштував сварку, в процесі якої застосував до неї фізичну силу, заподіявши легкі тілесні ушкодження. Вироком Локачинського районного суду його визнано винним за ч. 1 ст. 125 КК України. Не зробивши належних висновків , 07 грудня 2014 року відповідач знову безпричинно з особистих неприязних стосунків побив її , заподіявши синці на обличчі, за що був знову Локачинським районним судом засуджений за ч. 1 ст. 125 КК України. В січні 2014 року житловий будинок згорів, на теперішній час вона проживає з дітьми та відповідачем в літній кухні. Спільне життя є неможливим із-за неприязних відносин відповідача до неї, які базуються на постійному насильстві, загрози життю, неможливості захистити себе від постійних образ, сварок та побиття. Відповідач і далі продовжує зловживати спиртними напоями, систематично порушує правила суспільного співжиття, не дотримується тиші, що перешкоджає нормальному відпочинку дітей. Добровільно звільнити її житло він не бажає, вжиті заходи впливу правоохоронними органами та судом позитивних результатів не дали і відповідач далі продовжує свою негідну поведінку. Просить виселити відповідача з житлового будинку, який належить їй на праві власності, без надання іншого житлового приміщення. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали з вищенаведених підстав. Відповідач позов про виселення визнав частково, оскільки у нього не має іншого місця для проживання. Не заперечив, що будинок належить на праві власності позивачу, однак не визнає тих обставин, що він створює неможливі умови співжиття. Заслухавши позивача, її представника, відповідача, дослідивши письмові докази , суд приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що за позивачем [PERSON] на підставі рішення Локачинського районного суду Волинської області від 07 лютого 2013 року в порядку спадкування визнано право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями , що знаходиться в [ADDRESS]. 27 лютого 2013 року за [PERSON] реєстраційною службою Локачинського районного управління юстиції у Волинській області зареєстроване право власності на вказане нерухоме майно, що підтверджується витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 4). Відповідач [PERSON] перебував з позивачем у зареєстрованому шлюбі, однак 02 листопада 2004 року шлюб було розірвано та сторони почали проживати окремо. Відповідач проживав в [ADDRESS] у будинку батьків, де з 26 травня 2005 року був зареєстрований. Як встановлено в судовому засіданні після розірвання шлюбу через певний період часу відповідач повернувся проживати у будинок позивача в с. Новий Загорів, де і проживає по даний час без реєстрації разом з позивачем та дітьми. ( а.с. 22, 23) На даний час сім'я проживає у літній кухні, в якій одна кімната - житлова, друга - кухня. Однак, відповідач систематично порушує правила спільного проживання і робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, що і стало підставою для звернення до суду з позовом про виселення відповідача. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 116 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, що проживають разом з іншими членами сім'ї систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. В судовому засіданні належно встановлено та підтверджено доказами факт систематичного порушення правил співжиття. Так, відповідач, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, на грунті особистих неприязних відносин систематично вчиняв сварки по відношенню до позивача в присутності неповнолітніх дітей , погрожував вбивством, вчиняв насильство в сім'ї психологічного характеру. Позивач неодноразово зверталася із заявами по даному факту до правоохоронних органів, відповідача було усно попереджено про недопущення протиправних діянь, при повторних зверненнях - притягався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, а саме : 19 серпня 2013 року, 24 жовтня 2013 року, 08 грудня 2014 року, 17 грудня 2014 року, 19 березня 2015 року. Крім того, вироками Локачинського районного суду від 15 жовтня 2014 року та 29 грудня 2014 року [PERSON] було двічі засуджено за нанесення легких тілесних ушкоджень позивачу ( а.с. 17-18,19-20). Така аморальна поведінка відповідача негативно впливає на нормальний розвиток та відпочинок дітей, їх спокій та виховання, збереження тиші в будинку, що унеможливлює спільне проживання його з членами сім'ї. Згідно ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Постановою Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» передбачено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Таким чином, дослідженими доказами встановлено факт систематичного порушення відповідачем [PERSON] правил співжиття , що робить неможливим для позивача та дітей проживання з ним в одному будинку, тому, суд приходить до висновку про належність підстав для ухвалення рішення про виселення відповідача з будинку, що належить позивачу, без надання іншого житлового приміщення. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача 243,60 грн. витрат на оплату судового збору.

Outcome: approved