Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним кредитний договір №KF36846 від 10.11.2005 року, додаткові угоди до нього № 1 від 10.11.2005 року, №3 від 24.07.2006 року; №2 від 30.12.2008 року, №3 від 28.08.2008 року, №4 від 02.11.2007 року, №5 від 24.06.2009 року, №6 від 17.04.2009 року, укладені між нею та ПАТ «Фольксбанк». В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що умови договору порушують його законні права та інтереси та не відповідають чинному законодавству України (зокрема, Постанові НБУ від 10.05.2007 року №168 та Закону України «Про захист прав споживачів»). Вказує на те, що банком порушено основні норми законодавства, які регулюють договірні правовідносини у даній сфері, зокрема обставини оформлення споживчого кредиту; отримання письмового підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією про умови кредитування; зміну відсоткової ставки за кредитом тощо. Враховуючи наведене просить позов задоволити у повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, давши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог з мотивів, викладених у запереченні на позовну заяву. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. Судом встановлено, що 10.11.2005 року між [PERSON] та ПАТ «Фольксбанк» було укладено кредитний договір №KF 36846, відповідно до умов яких [PERSON] отримала кредитні кошти у сумі 30 000,00 доларів США з виплатою 15 % річних на строк до 10.11.2010 року. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Так, згідно ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Зважаючи на зазначені вимоги законодавства, додержання яких є необхідним для чинності правочину, суд приходить до висновку, що форма та зміст кредитного договору №KF 36846 від 10.11.2005 року відповідають даним вимогам, відтак укладені без порушень чинного законодавства. Суд критично оцінює доводи позивача про те, що кредитний договір невідповідає постанові Національного банку України від 10.05.2007 року №168 та Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки кредитний договір №KF 36846 укладений між [PERSON] 10 листопада 2005 року, тобто до прийняття постанови НБУ №168 Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а також до прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» у новій редакції, тому твердження позивача щодо невідповідності умов кредитного договору нормам цих нормативно-правових актів є безпідставним. Не заслуговують на увагу суду й доводи позивача в тому, що на виконання грошових зобов'язань в іноземній валюті суперечить нормам законодавства, оскільки ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у порядку і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому згідно зі ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти- це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Разом з тим, положення ст.5 Декрету КМУ регулюють відносини, які стосуються операцій з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету Крім того, у судовому засіданні встановлено, що оспорювані кредитний договір №KF36846 від 10.11.2005 року, додаткові угоди до нього № 1 від 10.11.2005 року, №3 від 24.07.2006 року; №2 від 30.12.2008 року, №3 від 28.08.2008 року, №4 від 02.11.2007 року, №5 від 24.06.2009 року, №6 від 17.04.2009 року укладені з узгодженої волі сторін, спрямованої на встановлення цивільних прав та обов'язків. Невиконання, або неналежне виконання умов договору тягне за собою наслідки, які обумовлені даним договором. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не знайшли своє ствердження в суді, відтак правових підстав для задоволення позову, немає.

Outcome: dismissed