Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить суд визнати за нею в порядку спадкування право власності на 1/3 частину квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , як за спадкоємицею після смерті її чоловіка [PERSON] , а судові витрати покласти на відповідачів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що після смерті чоловіка залишилась спадщина у вигляді вказаної частини квартири, яку вона прийняла, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Однак нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку із тим, що самовільно здійснені спадкодавцем прибудова та перепланування квартири не належать [PERSON] на момент відкриття спадщини та не можуть бути включені до складу спадщини. Крім того, відповідачі не визнають право власності позивача на вказану частину спірної квартири. Ухвалою судді від 29.03.2021 справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з тих же підстав. Крім того, просив задовольнити його заяву про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, а саме стягнути з відповідачів на користь позивача понесені нею витрати на професійну правничу допомогу (а.с. 269-285). Звернув увагу, що в цій заяві ним допущено арифметичну помилку, а тому він просить стягнути ці витрати саме в сумі 8500 грн. Представник відповідача [PERSON] в суді позов не визнав, оскільки вважає, що позивач звернулася зі своїм позовом до неналежних відповідачів. Зокрема, вважає, що належним відповідачем у цій справі є нотаріус, який відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину у вигляді 1/3 частини спірної квартири. На думку представника відповідача визнання за позивачем права власності на вказану частку квартири, в якій нею здійснювались прибудова та перепланування буде порушенням законодавства. Свої письмові заперечення на позовну заяву [PERSON] підтримав (а.с. 199-202). Крім того, відповідачі надіслали до суду заяву про застосування строків позовної давності, в якій зазначили, що на розгляді в Радомишльському районному суді перебувала цивільна справа за їхнім позовом про визнання за кожним з них в порядку спадкування права власності на 1/3 частину спірної квартири. В рамках даного розгляду 13 липня 2015 року позивач зверталась з зустрічним позовом про визнання за нею права власності в порядку спадкування на 1/3 частину цієї квартири, який згодом за її ж заявою судом залишено без розгляду. На думку відповідачів згідно статей 253, 254, 257 ЦК України, позивач могла звернутись зі своїм позовом тільки до 14 липня 2018 року, однак цього не зробила. У зв`язку із цим відповідачі просили застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову (а.с. 76-77). Згідно поданого відповідачами відзиву, останні зазначають, що повторний позов [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/3 частину спірної квартири є незаконним, а її дії щодо подання цього позову є зловживанням процесуальними обов`язками та просили суд відмовити у задоволенні позову у зв`язку із пропуском [PERSON] строку позовної давності (а.с. 85-100). Також представник відповідача [PERSON] просив стягнути з позивача на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7200 грн. (а.с. 252-258). Відповідач [PERSON] до суду не з`явилася, однак, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи (а.с. 287), причини неявки до суду не повідомила, тому суд, враховуючи думку учасників судового процесу, які не заперечували проти розгляду справи без її участі, розглянув справу без участі [PERSON] , оскільки в справі достатньо матеріалів про права і взаємовідносини сторін. Представник третьої особи Радомишльської державної нотаріальної контори Житомирської області в судове засідання не з`явився, однак звернувся до суду з листом, в якого просить розгляд справи провести без його участі, а рішення ухвалити відповідно до вимог законодавства, не заперечує проти задоволення позову [PERSON] (а.с. 74). Третя особа [PERSON] в судове засідання також не з`явився, однак звернувся до суду з заявою, в якій просить справу розглянути без його участі, позов [PERSON] підтримує (а.с. 178). Заслухавши пояснення учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є дружиною померлого [PERSON] , шлюб між якими було зареєстровано 08 вересня 2008 року (а.с. 43). 06 січня 2010 року [PERSON] на підставі свідоцтва про народження було проведено заміну паспорта громадянина України, у зв`язку із зміною імені та видано його на ім`я [PERSON] (а.с. 9-11). [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть (а.с. 12). Після його смерті відкрилась спадщина. Згідно листа державного нотаріуса Радомишльської державної нотаріальної контори Житомирської області Капранчук О.В. №727/02-14 від 28 вересня 2018 року останнім місцем проживання та реєстрації померлого [PERSON] було [ADDRESS] . Спадщину після його смерті шляхом подачі заяви про прийняття спадщини прийняли відповідачі [PERSON] та [PERSON] . На підставі поданих ними заяв заведена спадкова справа №82/2013 до майна [PERSON] . Цим же листом позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку із тим, що самовільно здійснені спадкодавцем прибудова та перепланування вказаної квартири не належать [PERSON] на момент відкриття спадщини та не можуть бути включені до складу спадщини. Крім того, ухвалою Радомишльського районного суду від 15.12.2014 по справі №289/1352/14 на дану квартиру накладено арешт, а тому видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту (а.с. 17-18). Також судом встановлено, що позивач прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON] , оскільки проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини, тобто в спірній квартирі (а.с. 44-45), однак відповідачі заперечують її право на спадкування спірної частини квартири, що вбачається з поданих ними до суду письмових заяв та заперечень. Згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Водночас, рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 20.02.2017 по справі №289/269/15-ц за відповідачами визнано право власності на 1/3 частину спірної квартири за кожним в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Цим же рішенням встановлено, що померлому [PERSON] за життя належала спірна квартира, а відповідачі вправі набути у власність в порядку спадкування по 1/3 частині спірної квартири і будь-які її перебудови та перепланування [PERSON] не стали підставою для відмови у задоволенні їх позову (а.с. 212-214). З відомостей, які містяться в інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №240296303 від 13.01.2021, вбачається, що за кожним з відповідачів на підставі вказаного рішення Апеляційного суду Житомирської області зареєстровано право власності на 1/3 частину спірної квартири. Ще 1/3 частина даної квартири зареєстрована за померлим [PERSON] . Крім того, з цієї довідки вбачається, що спірна квартира перебуває в іпотеці, а іпотекодержателем зазначено третю особу [PERSON] (а.с. 13-16). Отже, судом встановлено, що між сторонами діють цивільні правовідносини. Відповідно до ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 07 листопада 2012 року у справі № 6-107цс12. За правилами ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Згідно з абз. 2, 3 п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до роз`яснень, які містяться в абз. 6 п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у спорах про визнання права власності на спадкове майно в якості належного відповідача не може розглядатись нотаріус або орган державної реєстрації прав. Якщо зазначені особи та органи відмовляють у вчиненні покладених на них нотаріальних дій чи здійсненні державної реєстрації, така відмова може бути оскаржена в судовому порядку, за умови відсутності спору про право на спадщину. Таким чином, наявність того факту, що [PERSON] , як спадкоємиця за законом після смерті чоловіка, не може через нотаріальні органи здійснити своє спадкове право на спірну частину квартири, яка за життя належала померлому і право спадкування на яку позивачем заперечується відповідачами, суд вважає є підставою для повного задоволення позову. Водночас, у пункті 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам надано роз`яснення про те, що оскільки, позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК України, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність. Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 21 січня 2020 року по справі №396/2046/18, згідно яких цивільним законодавством не передбачено обмеження строку, у який спадкоємець, що прийняв спадщину, може зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку або звернутись до суду за захистом свого права, а тому підстави для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин відсутні. У зв`язку із вищевикладеним, суд відмовляє відповідачам у задоволенні їх заяви про застосування строку позовної давності. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір в сумі 2441,41 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а.с. 1). Згідно п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» особи з інвалідністю другої групи звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. З копії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА №206483 від 19.06.2015 та копії посвідчення серії [NUMBER] від 07 липня 2015 року вбачається, що позивач є особою з інвалідністю другої групи (а.с. 145-146). Таким чином, на час звернення до суду з позовом позивач, будучи відповідно до чинного законодавства звільненою від сплати судового збору, сплатила судовий збір, а тому їй потрібно повернути помилково сплачений судовий збір у сумі 2441,41 грн. В свою чергу, враховуючи те, що позовні вимоги [PERSON] задоволено повністю відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 2208 грн., тобто 1 відсоток від вартості 1/3 частини спірної квартири (а.с. 57-63). У відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, суд відмовляє відповідачу [PERSON] у стягненні з позивача на його користь витрат на правничу допомогу в сумі 7200 грн., оскільки рішення ухвалено на користь позивача. Водночас, суд вважає, що у задоволенні заяви представника позивача про стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 8500 грн. також слід відмовити у зв`язку із наступним. Частинами 1 та 2 статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Як вбачається зі змісту першої заяви позивача по суті спору, тобто з її позову, орієнтовний розрахунок судових витрат, які [PERSON] понесла та очікує понести у зв`язку із розглядом справи остання визначила з судового збору в сумі 2441,41 грн. Про те, що вона очікує понести будь-які інші судові витрати позивачем не зазначено (а.с. 2-5). Натомість в судовому засіданні представник позивача не довів, що позивач не могла передбачити витрати на правову допомогу на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Таким чином, приймаючи до уваги те, що позивачем у своєму позові, а саме в попередньому розрахунку судових витрат не було визначено витрати на правову допомогу, суд дійшов висновку, що заява представника позивача про стягнення цих витрат з врахуванням вимог ст. 134 ЦПК України задоволенню не підлягає.

Outcome: approved