Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення, мотивуючи вимоги тим, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 7 жовтня 1995 року, від якого мають сина [PERSON], 05.01.2000 року. Спільне подружнє життя не склалося, у звязку з чим рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2015 року шлюб між ними розірвано. Під час сумісного життя була придбана квартира за адресою: [ADDRESS], 1/3 квартири за договором дарування подарована сину [PERSON] Позивачка має право на 1/3 квартири, однак добровільно розділити майно з відповідачем можливості не має, тому просить визнати за нею право власності\~ на 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS]. Також зазначає, що відповідач перешкоджає їй у користуванні квартирою, що виражається у тому, що він поміняв замки у вхідних дверях, тому просить усунути перешкоди у здійсненні нею права користування квартирою, передати їй ключі від вхідних дверей та вселити її в дану квартиру, а також стягнути з відповідача судові витрати по оплаті судового збору та оплаті робіт по незалежній оцінці майна. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити повністю, надали пояснення, аналогічні викладеним у позові. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов визнав частково, не заперечував проти визнання права власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS], однак категорично заперечували проти факту здійснення перешкод позивачці користуватися вищезгаданою квартирою. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, допитавши свідків та дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України\~) встановив наступне. 07 жовтня 1995 року [PERSON] (дівоче прізвище Романішина) та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Фастівського міськвиконкому Київської області зроблений відповідний актовий запис № 408 (а.с.21). Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 20). 31 жовтня 2015 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та взяла прізвище чоловіка, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Фастівського МУЮ у Київській області актовий запис № 402 (а.с. 19). За час перебування в шлюбі позивач та відповідач придбали квартиру за адресою: [ADDRESS], загальною площею 34,8 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., за договором купівлі-продажу від 05 листопада 2003 року, посвідчений державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори [PERSON] (а.с. 18). Державна реєстрація права власності на вищезазначену квартиру здійснена на імя [PERSON]. Відповідно до договору дарування від 01.10.2005 року, посвідченому державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] подарував 1/3 частину квартири [ADDRESS] [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.\~ Отже, вказаною нормою права та нормами статті 60 Сімейного Кодексу України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором або рішенням суду (ст. 70 Сімейного кодексу України, ст. 372 Цивільного кодексу України). Домовленості про добровільний поділ квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто. Незважаючи на той факт, що вищевказана квартира була зареєстрована лише на ім'я відповідача (як одного з подружжя), це майно вважається спільним майном подружжя. Частки кожного із співвласників в праві на спільну дану квартиру не визначені. У зв'язку з цим, кожен із співвласників квартири вважається власником 2/3 квартири спільно з іншим співвласником. Порядок та підстави визначення часток у праві спільної часткової власності визначено у ст. 357 ЦК України, зі\~ змісту якої вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Таким чином, враховуючи вищевказані вимоги закону, а також те, що між сторонами відсутній договір щодо визначення розміру часток у спільному майні, суд виходячи із принципу рівності часток кожного із співвласників спільного сумісного майна, вважає, що частка кожного із сторін у спільному майні (2/3 квартири) складає по 1/3 частці у спірній квартирі. Вирішуючи питання шодо наявності в діях відповідача ознак здійснення перешкод у користуванні позивачкою спірною квартирою, суд виходить з наступного. Як встановлено судом під час розгляду справи, конфліктна ситуація між сторонами виникла тоді, коли позивач, маючи намір здійснити оцінку майна разом з експертом прибула до квартири за адресою: [ADDRESS], однак потрапити туди не змогла через те, що замок у вхідних дверях був змінений. Відповідач, в свою чергу, пояснив, що зміна замка відбулась через його поломку, а будь-яких інших фактів, які б свідчили про те, що він не пускає позивачку до квартири, не мали місця. Наведені факти також підтвердив допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON], який є сином сторін. Свідок також у судовому засіданні показав, що після розлучення батьків проживає у спірній квартирі разом з батьком близько року, з матірю не спілкується через те, що та перестала його навідувати та приділяти увагу. З приводу конфліктної ситуації показав, що дверний замок був змінений через його поломку, а позивачка жодного разу не намагалась потрапити до квартири, крім як з експертом для оцінки. Позивачка також не заперечувала, що намагалась потрапити в квартиру лише один раз з експертом, більше спроб не вчиняла, до правоохоронних органів з цих питань не зверталась. Крім того, судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивачка завжди мала вільний доступ до квартири, мала змогу вивезти свої речі. Суд також враховує, що відповідач та його представник під час судового розгляду бажали врегулювати спірне питання мирним шляхом, відповідач не заперечував проти передання нових ключів позивачці та проти того, щоб позивач проживала у спірній квартирі. Аналіз встановлених судом обставин дає підстави для висновку про те, що відповідач до виникнення конфліктної ситуації, повязаної з неможливістю проведення оцінки майна через відсутність до нього доступу, будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном позивачу не чинив, а його позиція під час розгляду справи підтверджує намір не чинити таких дій у майбутньому, тобто має місце врегулювання спірної ситуації в добровільному порядку. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. На час вирішення даного спору судом, частки сторін у праві спільної часткової власності на спірну квартиру в натурі не виділені, а тому, сторони мають рівні права щодо володіння та користування спірною квартирою. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ст.386 ЦК України). В силу ст. 383 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Стаття 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб та право розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. Оскільки за встановленими по справі обставинами встановлено, що у вхідних дверях спірної квартири відповідач змінив замок, ключі від якого відсутні у позивачки, суд вважає, що право позивача підлягає захисту саме шляхом зобов'язання відповідача не чинити перешкод у користуванні [PERSON] квартирою за адресою: [ADDRESS]. Згідно із ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що позивачем не подано доказів того, що відповідач чинять їй перешкоди у вселенні до спірної квартири та не допускає проживати в ній, оскільки сама позивач зазначила, що спроб вселитись до квартири не вчиняла, тому вимоги про вселення до квартири є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. Суд також зауважує, що позивачка не позбавлена права звернутися до суду, відповідно до вимог ст.16 ЦК України, за захистом свого порушеного права у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном вимагаючи усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом вселення. Стосовно вимог позивача про стягнення витрат в сумі 500 грн., повязаних з оплатою оцінки спірного майна, суд зазначає, що будь-яких належних та допустимих доказів понесення таких витрат (квитанції про сплату, касові чеки, платіжні доручення тощо) позивачем суду не представлено, у звязку з чим такі вимоги задоволенню не підлягають. Розподіляючи між сторонами судові витрати відповідно до ст.88 ЦПК України суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою справляється судовий збір у розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. Згідно ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Позивачем сплачено судовий збір лише за вимогу майнового характеру, тому за ним залишається та не підлягає стягненню з відповідача сума 552,21 грн. за вимогу немайнового характеру, яка залишена судом без задоволення. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений ним судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме за вимоги майнового характеру в сумі 920, 29 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial