Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом 20.08.2015 року обґрунтовуючи тим, що 23.06.2007 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27.08.2012 року, яке вступило в законну силу 07.09.2012 року, шлюб між ними було розірвано. За час шлюбу ними був придбаний і зареєстрований на ім'я відповідача автомобіль марки RENAULT-25, д.н.з. [NUMBER], 1989 року випуску. Середня вартість даного транспортного засобу, виходячи з цінових пропозицій розміщених на сайті, на час подачі позову, становить 42 677,00 грн. З моменту розірвання шлюбу, вказаним транспортним засобом вони розпоряджались за взаємною згодою, відповідач не перешкоджав їй в користуванні ним, як спільною сумісною власністю, і не порушував її права на цей автомобіль. В липні 2015 року в них виник спір з приводу розміру її частки в праві спільної сумісної власності на вказане майно. Відповідач вказує на те, що спірний автомобіль зареєстрований за ним, належить йому особисто і вона ніяких прав на цей автомобіль не має. Вона вважає, що набуте за час перебування в шлюбі майно, належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності і вона має право на 1/2 частку набутого за час перебування в шлюбі автомобіля RENAULT-25, д.н.з. [NUMBER], 1989 року випуску. Приймаючи до уваги те, що автомобіль зареєстрований на ім'я відповідача та використовується лише ним, відповідно до ст. 71 СК України вважає доцільним залишити за відповідачем право власності в цілому на вказаний автомобіль, а вона згодна на грошову компенсацію в розмірі 21 333,50 грн. Крім того, під час шлюбу, 27.11.2007 року між нею та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір № 014/10-01/74/18755, згідно з умовами п. 1.1. та 1.2.1. якого банк надав їй кредит в сумі 30 450,00 доларів США на придбання житла. Даний договір було укладено за згодою відповідача і кошти отриманні від банку були витрачені для остаточного розрахунку за придбання ними квартири [ADDRESS]. Вказані обставини встановлені рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23.11.2012 року. У випадку укладення одним із подружжя кредитного договору в інтересах сім'ї, подружжя є солідарними боржниками за цим договором, тому один із подружжя, який виконав зобов'язання, що виникло з кредитного договору, має право пред'явити до іншого вимогу про відшкодування 1/2 частини сплачених за кредитним договором кошти. До моменту розірвання шлюбу кредит погашався за рахунок спільних коштів. Після припинення шлюбу, який було розірвано 27.08.2012 року вона погашала кредит за особисті кошти, а саме у період з 10.04.2012 року по 18.08.2014 року нею погашено відсотки та заборгованість за кредитом на загальну суму 12 147,59 доларів США. Таким чином з відповідача підлягає стягненню на її користь половина вартості погашеного кредиту у розмірі 6073,80 доларів США. Відповідно до встановленого Національним банком України курсу, сума еквівалентна 6073,80 доларів США становить 131 887,10 грн. (21,7141 курс долара США). В зв'язку з тим, що мирним шляхом відповідач відмовляється вирішити спір, вона просить в судовому порядку розділити спільне сумісне майно подружжя у вигляді автомобіля марки RENAULT-25, д.н.з. [NUMBER], 1989 року випуску, стягнувши з [PERSON] на її користь грошову компенсацію у розмірі 21 333,50 грн., а спірний автомобіль залишити в натурі за [PERSON], стягнути з відповідача на її користь половину вартості погашеного кредиту за кредитним договором № 014/10-01/74/18755 від 27.11.2007 року у розмірі 131 887,10 грн. та стягнути судові витрати по справі. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила. Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні викладені обставини в позові підтримав в повному обсязі, уточнив позовні вимоги, просив в судовому порядку поділити спільне сумісне майно, набуте за час шлюбу [PERSON] та [PERSON], визнати за кожним з них право власності на 1/2 частину автомобіля марки RENAULT-2, 1989 року випуску, номер кузова [NUMBER], д.н.з. [NUMBER], стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] половину вартості погашеного кредиту за кредитним договором № 014/10-01/74/18755 від 27.11.2007 року у розмірі 131 887,10 грн. та стягнути судові витрати по справі та пояснив, що сторони в період шлюбу придбали вказаний автомобіль, а кредитні кошти були отримані для придбання квартири, власниками якої є в рівних частинах [PERSON] та [PERSON]. Після припинення шлюбних відносин з січня 2012 року позивач сама сплачувала кредитні кошти за договором, а відповідач не сплачував. Згідно наданих квитанцій вбачається, що деякі кошти вносились поручителем за договором за позивача. Кредитні кошти вносились у валюті кредиту, а на день подачі позову курс валют змінився, але питання про стягнення половини сплачених коштів виникло на даний час, тому і вимоги заявлено відповідні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, надав заперечення проти позову та пояснив, що автомобіль було придбано в період шлюбу, але в 2008 році він був реалізований, а кошти витрачено на потреби сім'ї. Позивач автомобілем не користувалась, оскільки не мала на той час посвідчення водія. Кредит був оформлений позивачем і він давав згоду на отримання кредитних коштів для придбання квартири. Після подання позивачем першого позову про розірвання шлюбу він бажав зберегти сім'ю, подав апеляційну скаргу і рішення скасували, потім у серпні 2012 року позивач знову подала позов і він погодився на розірвання шлюбу, тому з січня 2012 року по вересень 2012 року вони ще перебували у шлюбних відносинах і кошти за кредит сплачувались спільні. Кошти в касу вносила позивач і [PERSON], а він вносив кошти до кінця 2012 року, а потім йому відмовили в прийнятті коштів за кредитом. З вересня 2012 року, після вступу рішення про розірвання шлюбу, можливо рахувати, що позивач вносила сама кошти за кредитом. Заявлені позивачем вимоги щодо стягнення половини вартості сплачених коштів по кредиту за курсом на момент подання позову суперечить законодавству, оскільки в різні періоди сплати даних коштів був різний курс валют. Позивач в липні 2012 року зверталась до суду з позовом про поділ автомобіля та стягнення кредитних коштів, тому в даному позові слід відмовити. Автомобіль зареєстрований за ним, але знаходиться в користуванні інших осіб, які мають довіреність і технічний паспорт на транспортний засіб. Позивач не надавала згоду на продаж автомобіля, в усній формі погодилась. Представник відповідача, за довіреністю у справі, [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, підтримав заперечення проти позову та подав до суду заяву про застосування строку позовної давності та пояснив, що позов не підтверджений належними та допустимими доказами. Вартість автомобіля не відповідає його реальній вартості. Яку неможливо встановити, оскільки автомобіль знаходиться у інших осіб. В квитанціях, які надала позивач зазначено, що кошти вносились [PERSON], матір'ю позивача, а не позивачем особисто, отже вона не має права ставити вимоги про стягнення половини зазначених коштів. Вимоги позивача щодо стягнення коштів за період з 10.04.2012 року по 18.08.2012 року суперечать обставинам справи, оскільки доказів про фактичне припинення шлюбних відносин до суду не надано. Також, не згоден щодо встановленого позивачем курсу валют, оскільки станом на день сплати коштів за кредитом курс валют був різний. Суд, заслухавши осіб, які беруть участь у справі, свідка [PERSON], дослідивши матеріали даної справи, матеріали цивільних справ № 1003/11917/12, 2/357/763/13, №1003/2331/2012,2/1003/1439/2012, № 1003/12258/12, 2/1003/3517/12, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 11 ЦПК України). Ст. 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 2. ст.59 ЦПК, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Ч.1 ст.61 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п.23 постанови Пленуму ВС України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до п. 30 Постанови ПВС України від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 28.06.2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27.08.2012 року, шлюб між сторонами було розірвано. Рішення набрало законної сили 07.09.2012 року. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23.11.2012 року, яке набрало законної сили 25.03.2013 року, визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності, по 1/2 частині за кожним, на квартиру [ADDRESS] та внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про реєстрацію прав та їх обтяжень. Згідно із кредитним договором № 014/10-01/74/18755 від 27.11.2007 року укладеного між ВАТ «Райффайзен Бенк Аваль» та [PERSON], позивач отримала 30450,00 доларів США до 27.11.2020 року на придбання зазначеної вище квартири, погашення кредиту здійснюється відповідно до Графіку та інших платежів відповідно до умов Договору. Згідно із довідкою Райффайзен Бенк Аваль від 25.11.2015 року за 33464/15 від 16.11.2015 року, заборгованість за кредитним договором № 014/10-01/74/18755 від 27.11.2007 року погашена в повному обсязі 20.08.2014 року. Також, встановлено, що на ім'я відповідача [PERSON] 19.07.2008 року був зареєстрований автомобіль марки RENAULT-2, 1989 року випуску, номер кузова [NUMBER], д.н.з. [NUMBER] і на час розгляду справи не знятий з реєстраційного обліку. Згідно із довіреністю від 25.10.2008 року та повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей від 30.09.2015 року, [PERSON], за усною згодою дружини [PERSON], надав право розпорядження вказаним транспортним засобом [PERSON] з правом передоручення. Зазначені обставини підтверджені матеріалами справи ( а.с. 6-19, 43-46,67) та визнаються сторонами. Відповідач обгунтовуючи заперечення щодо поділу транспортного засобу зазначив, що автомобіль був проданий і вибув з його володіння, а кошти було витрачено на потреби сім'ї, тому поділу не підлягає. Однак до суду не надано належних та допустимих доказів в підтвердження даних обставин. Так, відповідно до правової позиції ВСУ, яка викладена в постанові від 16.12.2015 року у справі № 6-688цс15, зазначено, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі -продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Оскільки, автомобіль марки RENAULT-2, 1989 року випуску, номер кузова [NUMBER], д.н.з. [NUMBER] був придбаний в період шлюбу, зареєстрований за відповідачем, договір - купівлі продажу даного транспортного засобу укладений не був, позивач письмової згоди, як на продаж автомобіля так і на оформлення нотаріальної довіреності від 25.10.2008 року, не надавала, доказів щодо отримання від [PERSON] коштів за автомобіль та використання їх в інтересах сім'ї відповідачем не надано, суд приходить до висновку, що вказаний транспортний засіб є спільним майном подружжя і підлягає поділу. Вирішуючи спір в частині щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] половини вартості погашеного кредиту за кредитним договором № 014/10-01/74/18755 від 27.11.2007 року у розмірі 131 887,10 грн. за період з 10.04.2012 року по 18.08.2014 року суд виходить з наступного. Відповідно ч.2 ст.114 СК України, моментом припинення шлюбу у разі його розірвання судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до приписів ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Як зазначено вище в рішенні, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано рішенням суду від 27.08.2012 року, яке набрало законної сили 07.09.2012 року. З наданих сторонами квитанцій про сплату коштів за кредитним договором № 014/10-01/74/18755 від 27.11.2007 року ( а.с. 20-31, 47-49,141-146) вбачається, що як позивач так і відповідач проводили оплату коштів за кредитним договором № 014/10-01/74/18755 від 27.11.2007 року в період з 10.04.2012 року по 07.09.2012 року. Представник позивача в судовому засіданні обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що позивач сплачувала кредит за особисті кошти, що підтвердила в судовому засіданні свідок. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні дала покази, що позивач приходиться їй донькою, а відповідач колишнім зятем, вони припинили шлюбні відносини в січні - лютому 2012 року, відповідач пішов жити до батьків і жив своїм життям. Вона, як мати, часто бувала у позивача, допомагала у вихованні та догляді за дитиною. В 2007 році донька оформила кредит та отримала кошти для придбання квартири, а вона була поручителем. До 2012 року кошти за кредитом сплачували всі хто міг, а коли почались справи про розлучення, сплачувала лише позивач, яка спочатку перебувала на обліку в Центрі зайнятості, потім влаштувалась на роботу, а потім, в серпні - вересні 2012 року, зустріла чоловіка, який їй допомагав матеріально. Дійсно вона вносила кошти по кредиту, які їй давала донька, а приймали їх в касі, оскільки вона є поручителем за договором. Матеріально позивачу вона не могла допомогти, а лише доглядала за дитиною. На даний час кредит закритий, всі кошти сплачено. Автомобіль у подружжя був, але щодо його продажу їй нічого невідомо. Однак, до суду не надано належних та допустимих доказів які б узгоджувались з показами свідка та поясненнями позивача щодо сплати позивачем кредиту за особисті кошти. Відповідач в обґрунтування заперечень зазначив, що в квитанціях зазначено про те, що кошти сплачувала не позивач, а свідок [PERSON], отже остання має право на стягнення даних коштів в подальшому з нього. Однак, суд не погоджується з даними висновками відповідача, оскільки свідок в судовому засіданні, приведена до присяги та попереджена про кримінальну відповідальність, зазначила, що кошти, які вона вносила за кредитним договором, були надані їй позивачем, а в квитанції зазначено її прізвище, оскільки вона була поручителем за вказаним кредитним договором, а відповідач не надав до суду беззаперечних доказів в підтвердження вказаних заперечень. Отже, можна дійти висновку про те, що сплата заборгованості за кредитним договором № 014/10-01/74/18755 від 27.11.2007 року в період з 10.04.2012 року по 07.09.2012 року здійснювалась за спільні кошти подружжя. Також, з наданих сторонами квитанцій вбачається, що в період з 07.09.2012 року по 18.08.2014 року позивачем було сплачено кошти за кредитним договором в розмірі 100729,60 грн., тому дані кошти підлягають поділу, оскільки вони були витрачені на спільне майно подружжя, а саме квартиру [ADDRESS], право власності на яку в рівних частинах належить сторонам. Суд вважає не обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на її користь сплачених коштів за кредитним договором в еквіваленті до гривні станом на час подання позову до суду, оскільки в даних правовідносинах підлягає відшкодуванню 1/2 частини сплачених коштів за кредитним договором в еквіваленті, який був встановлений на день платежу, а саме внесення позивачем коштів в касу Банку, та який зазначений у наданих до суду квитанціях. Тому, суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частини внесених коштів за кредитним договором № 014/10-01/74/18755 від 27.11.2007 року у розмірі 50364,80 грн. Відповідач в підтвердження заперечень зазначив, що він після розірвання шлюбу сплачував кредитні кошти та надав до суду квитанції за 11.09.2012 року, 02.10.2012 року та 01.11.2012 року, на загальну суму 2002,09 грн., однак зустрічних вимог не заявив та не надав до суду доказів щодо здійснення обов'язків по внесенню коштів за кредитним договором після розірвання шлюбу за взаємною згодою з позивачем та відповідно до вимог Цивільного кодексу України. Представник відповідача в судовому засіданні заявив про застосування судом строку позовної давності до вимог про поділ майна подружжя та надав до суду відповідну заяву мотивуючи тим, що позивач вже зверталась до суду з позовом про поділ майна подружжя і ухвалою суду позовну заяву було залишено без розгляду, тому в даному позові слід відмовити. Суд не погоджується з даними висновками представника відповідача з наступних підстав. За ст.257 ЦК України загальний строк позовної давності для захисту порушеного права встановлюється тривалістю в три роки. Відповідно до ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Так, з матеріалів цивільної справи 1003/11917/12, 2/357/763/13 ( а.с.108-116) вбачається, що [PERSON] 18.07.2012 року зверталась до суду з позовом про поділ майна подружжя, а саме автомобіля марки RENAULT-2, 1989 року випуску, номер кузова [NUMBER], д.н.з. [NUMBER] та половини боргових зобов'язань, однак ухвалою суду від 05.09.2013 року вказаний позов було залишено без розгляду за заявою позивача. Отже, позивач скористалась своїм правом на подання до суду позову про поділ майна подружжя до розірвання шлюбу та правом на залишення даного позову без розгляду відповідно до вимог п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права власності. Так, рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами набрало законної сили 07.09.2012 року, а позивач звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя 20.08.2015 року, в межах трирічного строку після порушення відповідачем її прав, тому суд не вбачає підстав для відмови в задоволенні даного позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, виходячи із рівності часток подружжя у спільному майні, суд приходить до висновку про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину автомобіля марки RENAULT-2, 1989 року випуску, номер кузова [NUMBER], д.н.з. [NUMBER], зареєстрованого на ім'я [PERSON], стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частини внесених коштів за кредитним договором № 014/10-01/74/18755 від 27.11.2007 року у розмірі 50364,80 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України, пропорційно до задоволених вимог, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по справі в розмірі 503,65 грн.

Outcome: partial