Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

Позивач звернулась в Орджонікідзевський міський суд з вищевказаним позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що їй на праві приватної власності належить вказана квартира, в якій вона зареєструвала відповідача [PERSON] . В жовтні 2017р. відповідач покинув квартиру та переїхав на постійне місце проживання за іншою адресою, пообіцявши, що подасть заяву про зняття з реєстрації, однак своєї обіцянки не виконав. Тому позивач змушена звернутись з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач до суду повторно не з`явився, хоча про час, дату та місце розгляду повідомлявся належним чином, причину своєї неявки та її поважність суду не повідомив, відзив та заяву про перенесення слухання не надав. Разом з тим, на адресу суду органом зв`язку повернуте рекомендоване повідомлення з відміткою «немає вдома», з огляду на що відповідач, відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України вважається таким, що отримав судову повістку. Окрім цього, на офіційному веб-сайті судової влади України розміщено оголошення про виклик до суду відповідача, з огляду на що відповідач, відповідно до п.11 ст.128 ЦПК України вважається таким, що отримав судову повістку. Відповідно до ст.280 ЦПК України , суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи. Суд, розглянувши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно [PERSON] належить квартира [ADDRESS] (а.с.9). Наведене підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, згідно яких позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.8). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] до членів сім`ї позивача не належить. Із долученого до матеріалів справи акту квартального комітету від 15.02.2020р. слідує, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , але з жовтня 2017р. за вказаною адресою [PERSON] не проживає (а.с.12). В судовому засіданні позивач пояснила, що відповідач [PERSON] з 2017р. в будинку за адресою [ADDRESS] не проживає, речей своїх там не зберігає, долею квартири не цікавиться та не бере будь-якої участі у сплаті комунальних платежів. Крім того повідомила, що у відповідача наявне власне житло, яке належить йому на праві приватної власності за адресою [ADDRESS] . Наведене підтверджується показаннями допитаних в судовому засіданні свідків. Так, в судовому засіданні свідок [PERSON] надала покази, згідно яких вона є сусідкою позивача та проживає за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що відповідач жив у позивача поки не помер його батько, на даний час відповідач за зареєстрованою адресою не проживає. Місце знаходження останнього на даний час їй не відоме. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що відповідач якийсь час поки був живий його батько жив з позивачем, а 3р. потому помер його батько і тоді він з`їхав від позивачки. Де проживає наразі їй невідомо. Статтями 47, 48 Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливішою ланкою соціально-економічного права. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 статті 383 ЦК України та ст.150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою ст.156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст. 156 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме дружина наймача, їх діти і батьки; членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про користування цим приміщенням. Приписами ст.317 ЦК України унормовано, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016 р. у справі №6-709цс16, в якій Суд прийшов до висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-якій час. Таким чином, з огляду на встановлені у судовому засіданні обставини та наведені норми чинного законодавства, позовні вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими, підтверджуються зібраними у справі доказами, а тому підлягають до задоволення у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved