Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про припинення права власності на обов`язкову частку у спадщині та визнання права власності на ј частину житла за набувальною давністю. Свої вимоги мотивує тим, що 25.05.1968 року вона уклала шлюб з [PERSON] , про що свідчить наявний у неї письмовий доказ оригінал свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 25.05.1968 року. З травня 1968 року, відразу після укладення шлюбу, вона переїхала до чоловіка в будинок його матері [PERSON] по [ADDRESS] . У вказаному будинку вони проживали однією родиною: свекруха [PERSON] , її чоловік [PERSON] , вона та двоє їх дітей, робили ремонти, доводили будинок до ладу, якісно покращували та модернізували його тощо. Ще при житті її свекруха [PERSON] як власниця домоволодіння по [ADDRESS] дуже піклувалася про те, щоб вказане домоволодіння дісталося сину (її чоловікову) [PERSON] , оскільки саме він проживав у будинку, дбав про нього та доглядав свою матір. Інший син [PERSON] ніколи у вказаному будинку не проживав, багато років проживав за кордоном, був громадянином іншої держави. З цією метою ще за життя [INFO] свекруха [PERSON] склала заповіт на користь її чоловіка [PERSON] , зробивши на випадок своєї смерті таке розпорядження: «Усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і все те, що буде мені належати, заповідаю громадянину [PERSON] », про що свідчить наявний у неї письмовий доказ оригінал заповіту від 09.10.2001 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Нікопольської державної нотаріальної контори Ткачовою Л.П., зареєстрований в реєстрі за № 2-2063. [INFO] померла її свекруха [PERSON] , про що свідчить наявний у неї письмовий доказ оригінал свідоцтва про смерть від 22.07.2009 року серії [NUMBER] . Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , який належав свекрусі [PERSON] на праві власності. Її чоловік [PERSON] фактично прийняв спадщину за заповітом, оскільки постійно до смерті матері проживав разом із нею в житловому будинку [ADDRESS] , був разом з нею там зареєстрований, однак, свідоцтво про право на спадщину не отримав. За законом, спадкоємцем, який має право на обов`язкову частку в спадщині після смерті матері, був також її рідний син [PERSON] , право якого на обов`язкову частку у спадщині складає ј частину. [PERSON] у визначений законом строк телеграмою, не перебуваючи в Україні, і не з`явившись, навіть, на обряд поховання матері, звернувся до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] . Однак, свідоцтво про право на спадщину так і не отримав. Тобто, право власності на вказане майно він не набув, у встановленому законом порядку не зареєстрував і, відповідно, не є власником або співвласником нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . [INFO] її чоловік [PERSON] помер, про що свідчить наявний у неї письмовий доказ оригінал свідоцтва про смерть від 09.12.2010 року серії [NUMBER] . Спадкоємцями першої черги після його смерті були вона - його дружина [PERSON] - та їх діти, які, відповідно до вимог ч.2\~ст.1274 ЦК України,\~відмовилися від спадщини на її користь. Вона фактично прийняла спадщину після смерті чоловіка, оскільки постійно до дня смерті проживала разом з ним за адресою: [ADDRESS] . В лютому 2012 року вона звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] . Листом № 388/01-16 від 22.02.2012 року 2-ої Нікопольської державної нотаріальної контори їй роз`яснено про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки її чоловік [PERSON] фактично прийняв спадщину після смерті матері, однак, не оформив своїх спадкових. Для вирішення даного питання їй було рекомендовано звернутися до суду, що вона і зробила. 27.06.2017 року суддею Нікопольського міськрайонного суду було винесено заочне рішення за її позовом до [PERSON] , яким визнано за нею право власності на 3/4 частини житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , загальною площею\~77,7 кв.м., житловою площею\~48,0 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] в м.Нікополі Дніпропетровської області (справа № 0426/13936/2012, провадження № 2/0182/136/2017. Проте, набуте нею право власності на 3/4 частини житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , загальною площею\~77,7 кв.м., житловою площею\~48,0 кв.м., що складається з житлового будинку (А), сараю (Б), гаражу (В), вбиральні (Г), споруджень №1-5, І, вона, навіть, не може зареєструвати в Реєстрі прав власників нерухомого майна, оскільки їй відмовлено у державній реєстрації такого права 18.07.2019 року, бо подані документи не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, про що свідчить наявний у неї письмовий доказ оригінал рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 18.07.2019 року № 47844828. У зв`язку з цим вона не може а ні укласти договори на користування електроенергією, газом, водою, а ні отримати субсидію, що суттєво порушує її законні права та інтереси та ставить її фінансове становище під загрозу, оскільки вся її пенсія без субсидії у зимовий період йде на опалення будинку, не залишаючи грошей на харчування та ліки. Визнання права власності потрібно їй для того, щоб мати можливість оформити державну реєстрацію нерухомого майна, яке знаходиться в її володінні, відповідно до вимог діючого законодавства України. Як вбачається зі схематичного плану земельної ділянки та житлового будинку (арк.2 Технічного паспорту), подвір`я має самочинну забудову 2004 року, а саме: гараж «Д», розмірами 7,25 м. х 6 м., про що свідчить наявний у неї письмовий доказ технічний паспорт від 14.08.2012 року. Під час проведення будівельних робіт були дотримані архітектурні, будівельні, санітарні та екологічні норми, а з початку будівництва ні до її чоловіка, ні до неї після прийняття спадщини жодних заяв, претензій та скарг не надходило, що свідчить про відсутність факту порушення прав інших осіб цим будівництвом. Узаконити вказану самочинну будівлю вона не має змоги, оскільки є власницею лише ѕ частин домоволодіння по [ADDRESS] , а не цілої одиниці житла. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо), відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно з ч.5 ст.376 ЦК України, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Брат її чоловіка [PERSON] багато років тому виїхав на постійне місце проживання в РФ, мав там вид на проживання, а у 1997 році виїхав на постійне місце проживання до Канади, де проживає й до цього часу та повертатися не збирається. Протягом останніх 10 років він не дзвонив, не писав, ніяким іншим чином не давав про себе знати та не дбав про домоволодіння, комунальних платежів не сплачував. Таким чином, відповідач не має наміру будь-коли користуватися спадковим майном. Більш того, а ні місця його реєстрації, а ні місця фактичного його проживання вона не знає, засобів зв`язку або електронної пошти також не знає. В той же час, вона з 1968 року та до теперішнього часу проживає у вказаному домоволодінні по [ADDRESS] , дбає про нього, проводить поточний ремонт, ремонтує каналізацію, водопровід, сплачує комунальні платежі в повному обсязі, про що свідчать наявні у неї письмові докази оригінали банківських квитанцій про сплату комунальних послуг. Крім того, 22.03.2017 року вона оплатила встановлення європаркану у вказаному домоволодінні, сплативши 12 145 грн., згідно договору, про що свідчить наявний у неї письмовий доказ оригінал договору на виконання робіт № 03/09 від 22.03.2017 року. Тобто, вона безперервно 50 років мешкає у вказаному домоволодінні, дбає про нього, покращує його технічний стан, вчасно та в повному обсязі сплачує комунальні платежі, проводить сучасне обладнання домоволодіння, в той час, як [PERSON] ніколи в домоволодінні не проживав, комунальних платежів не сплачував, про домоволодіння не опікувався, право на обов`язкову частину у спадщині після смерті матері протягом 10 років не оформив. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно ст.316 \~ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи вищезазначені обставини, вона вважає, що у зв`язку із добросовісним, безперервним володінням чужим майном, у неї виникло право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за набувальною давністю у порядку ст.344 ЦК України. Відповідно ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права; припинення дії, яка порушує право. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, «можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності». Звертає увагу суду на те, що з 1968 року вона, проживаючи у домоволодінні по [ADDRESS] , безперервно, відкрито і добросовісно оплачувала усі комунальні платежі за електроенергію, газ, водопостачання, вивіз сміття та несу й досі інші витрати для забезпечення нормального існування та схоронності вказаного домоволодіння. Вона володіє вказаним домоволодінням відкрито, ніяких дій для приховування цього факту не здійснює, усі сусіди з нею знайомі та підтвердять факт її проживання. Цей факт підтверджується також копіями квитанцій про оплату комунальних платежів, що додані до матеріалів справи. Відповідно до роз`яснень, що містяться в листі № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема, зазначено, що для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнішній володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Відповідно до вимог ч.4 ст.344 ЦК України, право власності на нерухоме майно за набувальною давністю набувається за рішенням суду.\~Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Відповідно п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, «відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі, якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади». Відповідно \~до ч.1 ст.114 ЦПК України, позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. За таких обставин звернулась до суду. В судове засідання позивач та її представник не прибули, позивачка надала заяву про розгляд справи у свою відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити (а.с.81). Представник відповідача - Виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області - в судове засідання не з`явилась також, надала заяву про розгляд справи у свою відсутність, проти задоволення позову не заперечувала (а.с.82). Відповідач [PERSON] до суду також не з`явився, неодноразово повідомлявся належним чином про розгляд справи оголошеннями на офіційному веб-порталі «Судової влади» (а.с.69, 80). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Як встановлено в судовому засіданні, 25.05.1968 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] (а.с.5). З травня 1968 року (після укладення шлюбу) позивачка переїхала до чоловіка в будинок його матері [PERSON] по [ADDRESS] , де 28.02.1969 року й була зареєстрована за вищевказаною адресою (а.с.22-30). У вказаному будинку позивачка по справі проживала однією родиною із свекрухою [PERSON] , своїм чоловіком [PERSON] та їх двома дітьми, роблячи ремонти, доводивши будинок до ладу, якісно покращуючи та модернізуючи його тощо (а.с.10-20). Ще за життя ( [INFO] ) свекруха позивачки [PERSON] як власниця домоволодіння по [ADDRESS] склала заповіт, якому висловила свою волю, згідно з якою усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і все те, що буде належати їй на момент смерті, заповіла громадянину [PERSON] своєму синові та чоловіку позивачки по справі (а.с.6-7). [INFO] свекруха позивачки [PERSON] померла (а.с.8). Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . Чоловік позивачки [PERSON] прийняв спадщину за заповітом фактично, оскільки постійно проживав разом із спадкодавицею в житловому будинку [ADDRESS] , де й був зареєстрований. Однак, свідоцтво про право на спадщину не отримав. За законом, спадкоємцем, який мав право на обов`язкову частку в спадщині після смерті матері, був також рідний брат чоловіка позивачки [PERSON] (право якого на обов`язкову частку у спадщині складало ј частину), який у визначений законом строк, не перебуваючи в Україні, не з`явившись на похорон матері та не понісши жодних витрат на її поховання, надіслав телеграму до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] . Однак, свідоцтво про право на спадщину також не отримав і право власності на вказане майно у встановленому законом порядку не набув. [INFO] чоловік позивачки [PERSON] помер (а.с.9). Спадкоємцями першої черги після його смерті є позивачка по справі та їх діти, які, відповідно до вимог ч.2\~ст.1274 ЦК України,\~відмовилися від спадщини на користь позивачки. Позивачка прийняла спадщину після смерті чоловіка фактично, оскільки постійно після одруження проживала разом з ним за адресою: [ADDRESS] (а.с.22-30). В лютому 2012 року позивачка звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] . Однак, листом за № 388/01-16 від 22.02.2012 року 2-ої Нікопольської державної нотаріальної контори їй роз`яснено про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки її чоловік [PERSON] , фактично прийнявши спадщину після смерті матері, не оформив своїх спадкових. Для вирішення даного питання позивачці було рекомендовано звернутися до суду. 27.06.2017 року суддею Нікопольського міськрайонного суду було винесено заочне рішення за її позовом до [PERSON] , яким визнано за нею право власності на 3/4 частини житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , загальною площею\~77,7 кв.м., житловою площею\~48,0 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] в м.Нікополі Дніпропетровської області (а.с.31-34). Однак, позивачка по справі не може зареєструвати в Реєстрі прав власників нерухомого майна, оскільки їй відмовлено у державній реєстрації такого права 18.07.2019 року, бо подані документи не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують (а.с.35). У зв`язку з цим позивачка не може укласти договори на користування електроенергією, газом, водою та отримати субсидію, що суттєво порушує її законні права та інтереси. Визнання права власності на весь будинок позивачці потрібно для можливості оформити державну реєстрацію нерухомого майна, яке знаходиться в її володінні, відповідно до вимог діючого законодавства України. Як вбачається зі схематичного плану земельної ділянки та житлового будинку (арк.2 Технічного паспорту), подвір`я має самочинну забудову 2004 року, а саме: гараж «Д», розмірами 7,25 м. х 6 м. (а.с.36-39). Узаконити вказану самочинну будівлю позивачка також не має змоги, оскільки є власницею лише ѕ частин домоволодіння по [ADDRESS] . Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо), відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно з ч.5 ст.376 ЦК України, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Яке встановлено судом, брат чоловіка позивачки [PERSON] багато років в Україні не проживає. Протягом останніх 10 років, за твердженням позивачки, не дзвонив, не писав, ніяким іншим чином не давав про себе знати та не дбав про домоволодіння, комунальних платежів не сплачував. Натомість, позивачка з 1968 року та до теперішнього часу проживає у вказаному домоволодінні по [ADDRESS] , дбає про нього, проводить поточний ремонт, ремонтує каналізацію, водопровід, сплачує комунальні платежі в повному обсязі тощо (а.с.40-47). Тобто, позивачка безперервно 50 років мешкає у вказаному домоволодінні, дбає про нього, покращує його технічний стан, вчасно та в повному обсязі сплачує комунальні платежі, проводить сучасне обладнання домоволодіння, в той час, як [PERSON] ніколи в домоволодінні не проживав, комунальних платежів не сплачував, про домоволодіння не опікувався, право на обов`язкову частину у спадщині після смерті матері протягом 10 років не оформив. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.316 \~ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права; припинення дії, яка порушує право. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, «можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Згідно до роз`яснень, що містяться в листі № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема, зазначено, що для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнішній володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Відповідно до вимог ч.4 ст.344 ЦК України, право власності на нерухоме майно за набувальною давністю набувається за рішенням суду.\~ Згідно ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Відповідно п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі, якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування, набувальна давність не переривається (частина третя\~статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 ЦК). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей\~15,16 ЦК, а також частини четвертої\~статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає, що позивачка, дійсно, відкрито і добросовісно володіє вказаним вище майном, що підтверджується наданими доказами, і свідчить про те, що позивач є добросовісним набувачем. Судом також не встановлено, що існують інші особи, які б наразі претендували на спірне майно. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги у відповідності до ст.344\~ЦК України підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved