Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, у якому просить скасувати арешт та заборону відчуження належної [PERSON] 1/5 частини квартири [ADDRESS] , накладені постановою Державної виконавчої служби Корольовського управління юстиції від 22.05.2001, реєстраційний номер обтяження 3199717, та постановою ВДВС Корольовського РУЮ від 12.01.2004, реєстраційний номер обтяження 3173343. Позов обґрунтовано тим, що вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 03.04.2000 [PERSON] визнано винною за ст. 86-1, 44, 19 ч.6, 172 ч.2, 42 КК України з конфіскацією всього особистого майна, з позбавленням права займати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю, на три роки. Постановою Іллічівського районного суду м.Одеси від 18.12.2001 дії перекваліфіковано з ст.86-1 КК України на ст.191 ч.5 КК України. На виконання вироку суду, постановою державного виконавця державної виконавчої служби Корольовського управління юстиції від 22.05.2001 накладено арешт та заборону відчуження на все майно [PERSON] , а саме 1/5 частини квартири [ADDRESS] . Крім того, постановою державного виконавця ВДВС Корольовського РУЮ від 12.01.2004 накладено арешт та заборону відчуження на все майно [PERSON] , саме 1/5 частини квартири [ADDRESS] . Указом Президента України від 20.03.2003 [PERSON] було помилувано та звільнено від подальшого відбування основного покарання з встановленням випробувального терміну 1 рік та 4 місяці. За Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.11.2019 та з довідки Житомирського обласного державного нотаріального архіву №1880/01-25 від 06.08.2019 вбачається, що в реєстрі заборон продовжує значитися обтяження майна [PERSON] на підставі постанов Державної виконавчої служби Корольовського управління юстиції від 22.05.2001 та від 12.01.2004 про накладення арешту та заборони відчуження майна. У відповіді на заяву №8.22-29/36/3/2019/77100 від 05.09.2019 Корольовський ВДВС м.Житомир ГТУЮ в Житомирській області зазначає, що у відділі на виконанні перебувало виконавче провадження №16159241 з виконання виконавчого листа Корольовського районного суду м. Житомира №1-44 від 14.06.2000 про стягнення [PERSON] на користь Житомирського лікеро-горілчаного заводу 3265,00 грн. Постановою державного виконавця від 30.06.2010 закінчено виконавче провадження на підставі п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з тим, що боржник проживає за адресою: [ADDRESS] , що відноситься до Богунського району. Однак, згідно з листом Богунського ВДВС м. Житомир ГТУЮ в Житомирській області №77243 від 19.09.2019 у відділі на виконанні відсутні відкриті виконавчі провадження відносно [PERSON] . Позивач вказує, що вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 03.04.2000 щодо [PERSON] виконаний та вона відбула призначене їй покарання, однак майно позивача досі обтяжене. Наявність арешту майна порушує права позивача на свободу розпорядження своєю власністю. Після відбуття покарання, питання щодо конфіскації майна [PERSON] відповідальними службовими особами не вирішувалося з незалежних від неї причин. Виконавчі провадження наразі є неактуальними, строк пред`явлення виконавчих документів до виконання минув та питання про поновлення такого строку ніким не ініційовано. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 04.11.2020 відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 03.12.2020 до суду надійшла заява голови комісії з реорганізації Головного управління Державної фіскальної служби України у Житомирській області Малахова О.О., у якій він просив змінити відповідача по справі - Головне управління Державної фіскальної служби України у Житомирській області на його правонаступника - Головного управління Державної податкової служби України у Житомирській області. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 21.12.2020 задоволено клопотання представника відповідача про заміну відповідача його правонаступником та замінено відповідача Головне управління ДФС у Житомирській області (адреса: вул.Юрка Тютюнника,7, м.Житомир, 10003, код ЄДРПОУ 39459195) на його правонаступника Головне управління Державної податкової служби у Житомирській області (адреса: вул.Юрка Тютюнника,7, м.Житомир, 10003, код ЄДРПОУ 43142501). Відповідачі не скористалися своїми процесуальними правами та відзиви на позов не подали. Згідно з протокольною ухвалою суду від 15.03.2021 підготовче провадження у справі завершено та призначено розгляд справи по суті. Представник позивача [PERSON] у судових засіданнях за його участі позов підтримував та просив задовольнити з підстав, викладених у позові. Додатково пояснив, що у 2019 році вони звернулися із запитом до відділів виконавчої служби та з наданих на запити відповідей вбачається, що відкриті виконавчі провадження відносно позивача відсутні. Строки виконання вироку сплинули, судимість [PERSON] погашена. Жодних дій, спрямованих на виконання вироку у частині конфіскації майна, не вчиняється. У судове засідання, яким закінчується розгляд справи, представник позивача не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав. Представники відповідачів у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, відповідно до ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності на підставі наявних матеріалів справи. Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання, яким завершується розгляд справи, за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло № 5539 , яке видане 16.09.1993 Відділом приватизації державного житлового фонду Житомирської міської Ради народних депутатів, квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 55). Вироком Корольовського районного суду м.Житомира від 03.04.2000 [PERSON] була засуджена за ст.ст. 86-1, 44, 19 ч.6, 172 ч.2, 42 КК України до покарання у виді чотирьох років позбавлення волі, з конфіскацією всього особистого майна, з позбавленням права займати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю, на три роки. Постановою Іллічівського районного суду м. Одеси від 18.12.2001 дії [PERSON] було перекваліфіковано з ст.86-1 КК України на ст.191 ч.5 КК України. Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Корольовського управління юстиції від 22.05.2001, на виконання рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 03.04.2000 про конфіскацію майна засудженої [PERSON] в дохід держави, накладено арешт на належну [PERSON] 1/5 частину квартири [ADDRESS] , та заборонено здійснювати її відчуження (а.с. 53). Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Корольовського управління юстиції від 12.01.2004, при примусовому виконанні виконавчого листа №1-44, виданого 03.04.2000 Корольовським районним судом м. Житомира, про стягнення з [PERSON] в солідарному порядку 3265 грн матеріальної шкоди на користь ДП «Житомирський лікеро-горілчаний завод», накладено арешт на належну [PERSON] 1/5 частину квартири [ADDRESS] , та заборонено здійснювати її відчуження (а.с. 54). Указом Президента України від 20.03.2003 [PERSON] було помилувано та звільнено від подальшого відбування основного покарання з встановленням випробувального терміну 1 рік 4 місяці (а.с. 57). Згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.09.2007, [PERSON] успадкувала після смерті дочки [PERSON] 1/5 частину квартири [ADDRESS] (а.с. 69). Як видно зі змісту листа Корольовського відділу державної виконавчої служби міста Житомир Головного територіального управління юстиції у Житомирській області №8.22-29/36/3/2019/77100 від 05.09.2019, який наданий у відповідь на заяву [PERSON] щодо скасування арешту квартири, відповідно до спецрозділу автоматизованої системи виконавчого провадження вбачається, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження 16159241 з виконання виконавчого листа №1-44 від 14.06.2000, виданого Корольовським районним судом м.Житомира, про стягнення з [PERSON] на користь Житомирського лікеро-горілчаного заводу боргу в сумі 3265,00 грн. 30.06.2010 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у відповідності до п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону, яка діяла на момент прийняття рішення) у зв`язку з тим, що згідно довідки адресного бюро боржник проживає за адресою [ADDRESS] , що відноситься до Богунського району. Тому [PERSON] було рекомендовано звернутись до Богунського відділу державної виконавчої служби міста Житомир Головного територіального управління юстиції (а.с. 64). Листом №8.22-29/36/3/2019/92315 від 23.10.2019 Корольовський відділ державної виконавчої служби міста Житомир Головного територіального управління юстиції у Житомирській області повідомив [PERSON] , що надати копію постанови про закінчення вищезазначеного виконавчого провадження являється неможливим, оскільки матеріали виконавчого провадження знищено у 2014 році. Згідно з Порядком роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №928/5 від 22.06.2012, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить три роки (а.с.66). Відповідно до листа Богунського відділу державної виконавчої служби міста Житомир Головного територіального управління юстиції у Житомирській області №77243 від 19.09.2019, станом на 19.09.2019 за [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] , у відділі відсутні відкриті виконавчі провадження (а.с. 65). У відповідності до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 2/5 частини квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 59-60). Також з відомостей із вказаного Державного реєстру вбачається, що відносно 1/5 частини належної [PERSON] квартири зареєстровані обтяження на підставі постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Корольовського управління юстиції від 22.05.2001, номер запису про обтяження - 32548026, та на підставі постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Корольовського управління юстиції від 12.01.2004, номер запису про обтяження - 32548068 (а.с. 60). Відповідно до відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно, іншими співвласниками квартири, квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] , якому належить 1/5 частина квартири, та [PERSON] , якій належить 2/5 частини квартири (а.с. 61-62). Вирок у частині конфіскації майна позивача не виконаний, частина квартири у власність держави не вилучена. Згідно з ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Відповідно до статей 35 КК України 1960 року, конфіскація майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є особистою власністю засудженого. Конфіскацію майна може бути призначено тільки у випадках, передбачених цим Кодексом. Суд повинен вказати у вироку, чи конфіскується все майно засудженого чи його частина; в останньому разі суд повинен зазначити, яка частина майна конфіскується, або перелічити предмети, які конфіскуються. Не підлягають конфіскації предмети, необхідні для засудженого та осіб, які перебувають на його утриманні, згідно з переліком, даним у Додатку до цього Кодексу. На час набрання вироком щодо [PERSON] законної сили, питання про конфіскацію майна вирішувалося у порядку, встановленому Положенням про порядок і умови виконання в Українській РСР кримінальних покарань, не зв`язаних із заходами виправно-трудового впливу на засуджених, затвердженим Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 22 червня 1984 року №7193-X (далі - Положення). Статтями 19-26 Положення визначалося, що суд, який постановив вирок, що передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна, після набрання ним законної сили надсилає виконавчий лист, копію опису майна і копію вироку для виконання судовому виконавцеві, про що сповіщає відповідному фінансовому органові. При відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опису майна не провадилося. Виконання покарання у вигляді конфіскації майна провадиться судовими виконавцями, які перебувають при районних (міських) народних судах за місцем знаходження майна. Конфіскації підлягає майно, що є особистою власністю засудженого, в тому числі його частка в спільній власності, а також вклади засудженого в державних трудових ощадних касах і в установах Державного банку СРСР. Судовий виконавець негайно після одержання виконавчого листа перевіряє наявність майна, зазначеного в опису, виявляє інше майно, що підлягає конфіскації, і складає опис цього майна. При наявності довідки про те, що опису майна не провадилося, судовий виконавець вживає заходів до виявлення майна засудженого, що підлягає конфіскації, і при його виявленні складає опис цього майна. Після передачі конфіскованого майна фінансовим органам виконавчий лист з відміткою про виконання вироку про конфіскацію майна повертається суду, який постановив вирок. Фінансові органи передають суду, який постановив вирок, відомості, що підтверджують виконання вироку в частині конфіскації майна. Пунктом 11 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень КК України 2001 року визначено, що правила, встановлені Кримінальним кодексом України 1960 року щодо давності, умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, погашення і зняття судимості, поширюються на осіб, які вчинили злочини до набрання чинності цим Кодексом, за винятком випадків, якщо цим Кодексом пом`якшується кримінальна відповідальність зазначених осіб. Відповідно до статті 49 КК України 1960 року, обвинувальний вирок не виконується, якщо його не було виконано в такі строки, рахуючи з дня набрання вироком законної сили: 1) один рік - при засудженні до покарання не більш суворого, ніж виправні роботи або направлення в дисциплінарний батальйон; 2) три роки - при засудженні до позбавлення волі на строк не більше двох років; 3) п`ять років - при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років; 4) десять років - при засудженні до більш суворого покарання, ніж позбавлення волі строком на п`ять років. Перебіг давності переривається, якщо засуджений ухилиться від відбуття покарання або вчинить до скінчення строків новий злочин, за який судом призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не менше одного року. Обчислення давності в разі вчинення нового злочину починається з моменту його вчинення, а в разі ухилення від відбуття покарання - з моменту з`явлення для відбуття покарання або з моменту затримання засудженого, що переховувався. При цьому обвинувальний вирок не може бути виконано, якщо від часу його винесення минуло п`ятнадцять років і давність не була перервана вчиненням нового злочину. Таким чином, строки давності виконання вироку суду щодо позивача в частині додаткового покарання у вигляді конфіскації майна вже минули. Відповідно до вимог статті 404 КПК України 1960 року вирок, що набрав законної сили, звертається до виконання судом, який постановив вирок, не пізніше як через три доби з дня набрання ним законної сили або повернення справи з апеляційної чи касаційної інстанції. У разі якщо вирок або його частина підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, суд видає виконавчий лист, який надсилається на виконання органам державної виконавчої служби відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Органи, що виконують вирок, постанову або ухвалу, повідомляють суд, який їх постановив про їх виконання. Спеціальним законом, що регулював порядок вчинення виконавчих дій на час виконання вироку в частині конфіскації майна, був Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 (далі - Закон №606-XIV). Згідно з частиною другою статті 40-1 Закону № 606-XIV виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягувачем є держава, у випадках, передбачених пунктами 2-6 частини першої статті 40 цього Закону, повертається до суду або іншого органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ. Виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачу: якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; якщо у боржника відсутнє майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу, або майно, визначене виконавчим документом, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (пункти 2-6 частини першої статті 40 Закону № 606-XIV). Частиною 1 ст.57 Закону №606-XIV визначалося, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Відповідно до ч.2 ст. 50 Закону №606-XIV, разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Статтею 64 Закону №606-XIV встановлювався порядок виконання рішення про конфіскацію майна. Відповідно до положень даної статті, майно, що підлягає конфіскації, вилучається. Реалізація конфіскованого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом. Порядок подальшого розпорядження конфіскованим майном, не реалізованим у порядку, визначеному статтею 62 цього Закону, та майном, яке не підлягає реалізації, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Як встановлено вище, станом на час звернення позивача до суду органами державної виконавчої служби конфіскація належного їй майна на виконання вироку суду проведена не була. Відповідно до пункту 1.1 Глави 15 Порядку нотаріус накладає заборону щодо відчуження житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, майнових прав на нерухоме майно і транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін правочину, в зв`язку з яким накладається заборона. За змістом пункту 5.1 Глави 15 Порядку нотаріус знімає заборону відчуження майна зокрема за рішенням суду. Виходячи з вищевикладеного, судом встановлено, що вирок суду від 03.04.2000 щодо [PERSON] у частині конфіскації майна виконаний не був з незалежних від неї причин, строк виконання вироку минув. Виконавчі листи, видані на виконання вироку суду від 03.04.2000, на виконанні в органах ДВС відсутні та надати будь-які відомості щодо стану виконавчих проваджень, в межах яких на майно позивача накладено арешт, відділи ДВС не мають змоги, про що свідчать їхні листи від 05.09.2019, 19.09.2019 та 23.10.2019, натомість згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що відносно 1/5 частини належної [PERSON] квартири зареєстровані обтяження на підставі постанов державного виконавця відділу державної виконавчої служби Корольовського управління юстиції від 22.05.2001 та від 12.01.2004, що порушує право власності не лише позивача, а й інших співвласників квартири. На переконання суду, арешт належної позивачу частини квартири не дозволяє їй у повній мірі реалізовувати своє право власності на квартиру, що порушує її право на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи встановлені обставини справи та норми чинного на час виникнення спірних відносин законодавства, суд доходить висновку, що відсутні підстави для арешту майна позивача, а існування заборони в Реєстрі є безпідставною, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідачів на користь позивача понесені нею судові витрати зі сплати судового збору в розмірі по 280,27 грн з кожного.

Outcome: approved