Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом в якому зазначає, що 30 листопада 2018 року вона уклала договір позики з [PERSON] відповідно до якого остання отримала позику від неї в розмірі 2000 доларів США з строком повернення до 01 лютого 2020 року. Після спливу терміну повернення позики відповідач в добровільному порядку не повертає, тому позивач просить суд стягнути з позивача на її користь суму боргу по розписки в розмірі 2000 доларів США. Позивач також просить суд стягнути проценти за весь час користування позикою в розмірі облікової ставки Національного банку України яка відповідно до її розрахунку за весь час користування позикою дорівнює 9781 грн. та понесені судові витрати на оплату судового збору. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою судді від 24 липня 2020 у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 25 серпня 2020 року у відповідності до вимог ч.5 ст.279 ЦПК України суд вирішив в подальшому справу розглянути з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві та просить суд його задовольнити. Та суду додатково пояснив, що позивач визнає отримання переводу грошей в розмірі 1500 грн.. Відповідач відзиву не позовну заяву не подавала. В судовому засіданні суду пояснила, що визнає в повному обсязі надану нею розписку позивачці на 2000 доларів США та її обов`язок їх повернути, в добровільному порядку нею було відправлену позивачці 1500 грн.. Наданими сторонами доказами судом встановлено, що відповідно до розписки оригінал яко пред`явив суду представник позивачці [PERSON] отримала позику 30 листопада 2018 року від [PERSON] в розмірі 2000 доларів США з терміном повернення до 01 лютого 2020 року. Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію шлюбу від 12 липня 2019 року [PERSON] зареєструвала шлюб 12 липня 2019 року за актовий запис №1052 та її прізвище після реєстрації шлюбу [PERSON] . Згідно з ч.1 ст.83 ЦПК України, Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 р. по справі No 6-50цс16. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України 18.01.2017 р. у справі No 6-2789цс16р та у постанові Великої Палати Верховного суду по справі № 373/2054/16-ц від 16.01.19 р.. Частиною першою ст..1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, суд аналізуючи у сукупності зазначені та провівши системний аналіз зазначених правових норм дійшов висновку, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача дві тисячі доларів США. Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України, Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Суд враховуючи зазначені правові норми вважає, що відповідач зобов`язана сплачувати позивачці проценти від суми позики, у розмірі на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи, що у розписки не був встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України та з врахуванням офіційної інформації з сайту НБУ України, з відповідача має бути стягнуто на користь позивача відповідно до розрахунку наступні суми: З 30.11.2018 р. - по 26.04.2019 р. 2000 доларів США * 24.85 / 100*18/365*145 = 3 553 грн.; З 26.04.2019 р. - по 19.07.2019 р. 2000 доларів США * 24.85 / 100*17,5/365*84 - 2 001 грн.; З 19.07.2019 р. - по 06.09.2019 р. 2000 доларів США * 24.85 / 100*17/365*49 = 1 134 грн.; З 06.09.2019 р. - по 25.10.2019 р. 2000 доларів США * 24.85 / 100*16,5/365*49 = 1 100 грн.; З 25.10.2019 р. - по 13.12.2019 р. 2000 доларів США * 24.85 / 100*15,5/365*49 - 1 034 грн.; З 13.12.2019 р.-по 31.01.2020 р. 2000 доларів США * 24.85 / 100*13,5/365*49 = 900 грн.; З 31.01.2020 р. - по 04.02.2020 р. 2000 доларів США * 24.85 / 100*11/365*4 = 59 грн.; Загальна сума становить: 9 781 грн.. Відповідно до корінців квитанцій про переказ грошей наданих відповідачем вона повернула по корінцю від 16.09.2020 року 500 грн. та по корінцю від 04 серпня 2020 року 1000 грн. в загальній сумі 1500 грн.. Відповідно до ст..141 ЦПК України понесені судові витрати понесені позивачем покладаються на відповідача. Позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.. Отже, з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] з врахуванням виплаченої суми підлягають стягненню дві тисячі доларів США та 8280 грн. і понесені судові витрати в розмірі 840 грн. 80 коп.. На підставі наведеного і

Outcome: partial