Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

Позивач звернулась до Соснівського районного суду м. Черкаси про визнання недійсними договорів, визнання протиправними і скасування рішень та записів про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 23.11.2018 року справа передана для розгляду за підсудністю до Дніпровського районного суду м. Києва (т.1 а.с. 32, 33). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15.01.2019 р. позовна заява залишена без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків позову (т. 1 а.с. 49, 50). На виконання ухвали суду позивачем поданий позов до [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Е.А., третя особа [PERSON] , за вимогами якого просить визнати недійсними посвідчені приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А. договір дарування від 28 листопада 2017 року за № 12390 та договір дарування від 04 червня 2018 року за № 5340; визнати протиправними і скасувати рішення приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Е.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 38392486 від 28.11.2017 року, індексний номер 41421023 від 04.06.2018 року; визнати протиправними і скасувати записи про право власності № 23613656 від 28.11.2017 року та № 26447826 від 04.06.2018 року. Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08.10.2018 року по справі № 752/1380/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди стягнуто з [PERSON] на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 552 182 грн. 59 коп. та судові витрати, пов`язані з проведенням дослідження в сумі 1 499 грн. 85 коп. Це судове рішення обґрунтовується винесеним вироком Голосіївським районним судом м. Києва від 20.09.2017 року по справі № 752/3917/17, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.12.2017 р., відповідно якого [PERSON] визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Позивач зазначає, що боржник [PERSON] намагався позбутися своєї частки квартири у спільному майні подружжя та визнавав позов [PERSON] до нього про поділ спільного майна подружжя по справі № 755/11827/16-ц, проте рішенням суду та ухвалою суду від 18.10.2017 р. у позові було відмовлено. Вказаним рішенням суду було встановлено, що [PERSON] на праві спільної сумісної власності з його дружиною [PERSON] належить квартира [ADDRESS] . Позивач вказує, що 28 листопада 2017 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір дарування квартири [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А. за № 12390, на підставі якого приватним нотаріусом прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 38392486 та внесено запис про право власності № 23613656. 04 червня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування вказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А. за № 5340, на підставі якого нотаріусом прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 41421023 та внесено запис про право власності № 26447826. Позивач зазначає, що такі дії, відповідно яких право власності на квартиру повернулося до [PERSON] , свідчать про те, що вказані договори було укладено виключно з метою уникнення виконання зобов`язань [PERSON] перед нею на підставі рішення суду про стягнення матеріальної шкоди, крім того, [PERSON] весь час проживав у даній квартирі, іншого майна у боржника [PERSON] , окрім права спільної сумісної власності подружжя на вказане нерухоме майно, не має. Позивач вважає, що з наведених обставин вказані договори дарування квартири не мали на меті настання реальних наслідків, передбачених законодавством України, тому є фіктивними та підлягають визнанню недійсними, відповідно положень ст. ст. 202, 203, 215, 234 ЦК України. Вказує, що приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А. при посвідченні спірних правочинів не було дотримано п. 4.2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, відповідно якого вимагається нотаріально засвідчена письмова згода іншого подружжя щодо розпорядження спільним майном подружжя, а також абзацу 1 п. 9, абзацу 1 п. 10 Порядку, згідно яких передбачено подання оригіналів документів для проведення реєстрації, документів про сплату адміністративного збору, з яких виготовляються електронні копії документів шляхом їх сканування, які долучаються до заяви, зареєстрованої в базі даних заяв. На думку позивача такі дії приватного нотаріуса є неправомірними під час посвідчення договорів. Ухвалою суду від 04.02.2019 року відкрито провадженні у справі у порядку загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого судового засідання на 04.03.2019 року, визначено учасникам справи процесуальні строки для подання заяв по суті справи, роз`яснено порядок їх подання та наслідки неподання (т. 1 а.с. 88, 89). Ухвалою суду від 04.02.2019 року за поданою позивачем заявою забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] (а.с. 90, 91). 28.02.2019 року до суду надійшов відзив на позов поданий приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А. з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог з посиланням на те, що договір дарування квартири від 28.11.2017 року від імені [PERSON] (онуки) на ім`я [PERSON] (баби) за реєстровим № 12390 нею було посвідчено за згодою чоловіка дарувальника громадянина Грузії [PERSON] , що підтверджується його заявою від 28.11.2017 р. за реєстровим № 12389. При посвідченні вказаного договору та договору від 04.06.2018 р. під забороною відчуження квартира не перебувала. Під час проведення державної реєстрації переходу права власності як 28.11.2017 року, так і 04.06.2018 р. відповідно до вимог чинного законодавства України було виготовлено електронні копії правовстановлюючих документів, що підтверджується скрін-шотами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При посвідченні договорів дарування квартири та проведенні державної реєстрації переходу права власності на підставі договорів нею було дотримано норми чинного законодавства (т. 1 а.с. 101-104). Ухвалою суду від 04.03.2019 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів (т. 1 а.с. 124-126). Ухвалою суду від 15.04.2019 року підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до судового розгляду у відкритому судовому засіданні (т. 1 а.с. 233, 234). 14.05.2019 року відповідачем [PERSON] суду подане клопотання про встановлення додаткового строку для подання відзиву на позовну заяву (т. 2 а.с. 5), за результатами розгляду якого ухвалою суду від 20.06.2019 року у задоволенні клопотання відмовлено (т. 2 а.с. 16, 17). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов та викладені у ньому обставини. Відповідачі та третя особа в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та третя особа [PERSON] у визначений ухвалою суду строк відзив на позов та пояснення щодо позову суду не надали. Відповідно положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За нормою частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 20.09.2017 року по справі № 752/3917/17, який залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.12.2017 року, [PERSON] визнано винуватим та засуджено за вчинення злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України за порушення правил безпеки дорожнього руху (т. 1 а.с. 63-66). Під час події дорожньо-транспортної пригоди 20.07.2016 р. щодо якої постановлений вирок суду, [PERSON] було пошкоджено належний [PERSON] автомобіль, чим заподіяно останній майнову шкоду. Зі змісту вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 20.09.2017 року вбачається, що під час розгляду кримінального провадження відносно [PERSON] [PERSON] подавала позов про стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди у розмірі 552 182,59 грн. на відновлення пошкодженого в результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіля «БМВ», при цьому позов було залишено без розгляду із зазначенням норми ст. 128 КПК України, якою передбачено право особи, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, пред`явити цивільний позов. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08.10.2018 року у справі № 752/1380/18, ухваленим за результатами розгляду позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, стягнуто з [PERSON] на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 552 182 грн. 59 коп. та судові витрати, пов`язані з проведенням дослідження в сумі 1 499 грн. 85 коп. (т. 1 а.с. 60-62). З матеріалів даної справи та витребуваної за клопотанням представника позивача цивільної справи № 755/11827/16-ц вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 28.12.2013 року (т. 1 а.с. 227). Відповідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.11.2015 року, [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу від 24.11.2015 року (т. 1 а.с. 181). Отже, ця квартира набута [PERSON] під час перебування в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , тому є спільною сумісною власністю подружжя. Попередньо [PERSON] зверталась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання за нею особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18.10.2017 року по справі № 755/11827/16-ц відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (т. 1 а.с. 144) та рішенням суду від 18.10.2017 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] про поділ спільного майна подружжя відмовлено (т. 1 а.с. 141-143). Відповідно норми ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 28.11.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А, зареєстрований в реєстрі за № 12390, відповідно якого [PERSON] відчужила квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 150). 04.06.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А., зареєстрований в реєстрі за № 5340, за яким [PERSON] набула права власності на квартиру [ADDRESS] , (т. 1 а.с. 146). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчиняють жодних дій на виконання такого правочину, суд має ухвалити рішення про визнання правочину недійсним без застосування жодних наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] 28.07.2016 року, тобто відразу після події дорожньо-транспортної пригоди, що відбулася 20.07.2016 р. з вини її чоловіка [PERSON] , що спричинило нанесення в ДТП потерпілому тяжких тілесних ушкоджень та заподіянню майнової шкоди пошкодженням транспортного засобу, подала позов до суду про поділ майна подружжя, за зміненими позовним вимогами якого просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Після винесення судом вироку від 20.09.2017 року у кримінальному провадженні та судового рішення від 18.10.2017 року про відмову у задоволенні позову про визнання квартири особистою приватною власністю, [PERSON] 28.11.2017 р. уклала договір дарування квартири на користь своєї бабусі [PERSON] , яка 04.06.2018 року знову подарувала квартиру [PERSON] . Вказані обставини свідчать, що договори дарування, які є безвідплатні та укладені між близькими родичами, не були спрямовані на настання реальних правових наслідків, обумовлених спірними правочинами. Отже, укладенням спірних договорів фактично змінилась не особа власника майна, яким залишилась [PERSON] , а підстави набуття у власність майна, що змінює його правовий статус та відносить, відповідно положень п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України до майна, що є особистою приватною власністю вказаного відповідача, а не спільним сумісним майном подружжя з [PERSON] , як боржником позивача. З урахуванням наведеного встановлено, що дії сторін спірних правочинів були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховати це майно від виконання за рахунок частки цього майна судового рішення про стягнення грошових коштів на користь позивача. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна. Законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, в тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності. Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного особі суб`єктивного права, а також їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. За наведених обставин суд дійшов висновку, що оспорювані договори не направлені на реальне настання правових наслідків, а спрямовані на приховування нерухомого майна, з метою уникнення звернення стягнення на частку цього майна при примусовому виконанні рішення суду про стягнення з [PERSON] заборгованості перед позивачем. Дії відповідачів [PERSON] та [PERSON] свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача законних прав на виконання рішення суду за рахунок належної [PERSON] частки нерухомого майна, а тому такі договори є недійсними на підставі статей 203 та 215 ЦК України, тож вимоги позивача про визнання спірних договорів дарування недійсними є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Стосовно вимог позивача про визнання протиправними, скасування рішень приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та записів про право власності суд приходить до наступного висновку. Як вбачається зі змісту даних Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, запис про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , за відповідачем [PERSON] був проведений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38392486 від 28.11.2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 140694680000, номер запису про право власності 23613656 від 28.11.2017 року (т. 1 а.с. 68). Запис про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , за відповідачем [PERSON] проведений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 41421023 від 04.06.2018 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 140694680000, номер запису про право власності 26447826 від 04.06.2018 року (т. 1 а.с. 71). Отже, для реального захисту та відновлення порушених прав позивача необхідно скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та записи про права власності наявні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, оскільки оскаржувані договори не створили жодних юридичних наслідків, а права та законні інтереси особи можуть бути захищені, зокрема, шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів позивача. Відповідно до частини першої статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Установлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України). За змістом статті 216 ЦК України наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. Разом з тим частиною третьою цієї статті передбачено, що загальні наслідки недійсності правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Такі особливості встановлено, зокрема, частиною другою статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за змістом якої записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до частини другої статті 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно примірника такого судового рішення. З наведеного вбачається, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено вичерпний перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме набуття, зміна або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора. Таким чином, згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт. Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За відсутності такого рішення суду реалізувати рішення суду про визнання правочинів недійсними, тобто відновити порушені права позивача, буде неможливо. Таким чином, з метою реального захисту та відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів позивача наявні правові підстави для скасування рішень приватного нотаріуса про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та записи про право власності за відповідачами [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , оскільки оскаржувані договори дарування не створили жодних юридичних наслідків, тому позов у цій частині також підлягає задоволенню. При розгляді справи суд врахував правові позиції касаційної інстанції, що викладені у постановах від 23.08.2017 року (провадження №6-2697цс16), від 19.10.2016 року (провадження №6-1873цс16), від 09.08.2017 року (провадження №6-2690цс16), 28.02.2019 року (провадження №61-28761св18), від 11.09.2018 року (провадження №12-97гс18). Згідно вказаних правових висновків суду касаційної інстанції зазначено, що відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Рішення суду про визнання недійсним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно без скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав. Тож, оскільки суд прийшов до висновку про необхідність задоволення вимог позивача про визнання договору дарування недійсним, який став підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, обґрунтованими є і вимоги позивача про скасування вказаних рішень про державну реєстрацію прав, так як такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, поскільки за чинним Цивільним кодексом України право власності виникає з моменту його реєстрації. Разом з тим позовні вимоги про визнання неправомірними рішень приватного нотаріуса та записів про реєстрацію права власності не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, у зв`язку з чим в цій частині позов до відповідача приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Е.А. задоволенню не підлягає. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У спростування викладеного будь яких доказів відповідачами [PERSON] та [PERSON] суду надано не було. За наведених обставин позовні вимоги слід задовольнити частково. В порядку ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути сплачений позивачем судовий збір в дохід держави у розмірі по 2 290 грн. 60 коп. із кожного з відповідачів (т. 1 а.с. 29, 57).

Outcome: partial