Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів посилаючись на те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01.04.2013 року позов [PERSON] про стягнення коштів за договором позики задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 2 979 550 грн. боргу за договорами позики. Дане рішення набуло законної сили. 20.10.2014 року державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві відкрите виконавче провадження з виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01.04.2013 року. Станом на день звернення до суду відповідач не виконав свої грошові зобов»язання та не повернув вказану суму боргу. Оскільки відповідач зобов»язання не виконав з нього підлягає стягненню 3 % річних, інфляційні витрати та процентів за користування грошовими коштами на рівні облікової ставки НБУ. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали та просять суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 293915 грн. 51 коп. 3 % річних, 2042211 грн. 50 коп. - інфляційні витрати, 1508328 грн. 41 коп. відсотки за користування позикою, а всього 3 844 455 грн. 42 коп. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що по-перше, оскільки договором було визначено, що позика є безпроцентною, а тому є безпідставним нарахування відсотків за користування грошовими коштами. По-друге, індексації підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка є предметом договору, індексації не підлягає. По-третє, позивач пропустила строк звернення до суду. За таких умов вважає, що в задоволенні даного позову слід відмовити. Суд, вислухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01.04.2013 року задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики та розписки, об»єднаного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики та розписки недійсними відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 2 797 550 грн. боргу за договорами позики від 04.04.2007 року та від 28.05.2008 року, 1700 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (а.с.12-17). Дане рішення набуло законної сили (а.с.18-26). 20.10.2014 року постановою головного державного виконавця ВДВС Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві відкрите виконавче провадження про примусове виконання вказаного рішення суду (а.с.27). При цьому, державним виконавцем надано 7-ми денний строк з моменту винесення (отримання) постанови про відкриття виконавчого провадження самостійно виконати рішення суду. В судовому засіданні встановлено, що відповідач до теперішнього часу в добровільному порядку заборгованість не погашає, рішення суду не виконує, грошові зобов'язання перед позивачкою не виконанні. Згідно ч. 1 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Основними засадами судочинства є обов'язковість рішень суду (ч. 3 ст. 129 Конституції України). Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вважає, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Аналогічний висновок Верховного Суду України викладений у постанові у справі за № 6-771цс15 з відповідною правовою позицією. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Таким чином, розрахунки витрат, на які позивач посилається при визначенні розміру грошових коштів для відновлення свого порушеного права з 01.04.2013 року по 30.09.2016 року, індексації підлягають, оскільки не прив'язуються до курсу долара США, а відповідно до рішення суду з відповідача стягнуто заборгованість в національній грошовій одиниці. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач не виконав свої зобов'язання з виконання судового рішення на загальну суму 2797550 грн., внаслідок чого заборгованість не зменшується, а грошові кошти знецінюються внаслідок інфляційних процесів, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 3 % річних та суму з врахуванням індексу інфляції. Згідно із розрахунку, здійсненого позивачем, сума індексу інфляції у період з 01.04.2013 року по 30.09.2016 складає 293915 грн. 51 коп., а сума 3% річних за період прострочення з 01.04.2013 року по 30.09.2016 року складає 2042211 грн. 50 коп. В той же час, судом при розрахунку спірних сум встановлено, що сума індексу інфляції за період з 01.04.2013 року по 30.09.2016 року складає 2550822 грн. 21 коп., сума 3% річних за період прострочення з 01.04.2013 року по 30.09.2016 року складає 293858 грн. 00 коп. Отже, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних підлягають частковому задоволенню за період з 31.03.2013 року по 24.03.2016 року. Що стосується стягнення процентів, то дана вимога задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Умовами договору встановлено, що позика є безпроцентною (п.2.3. договору), що позбавляє можливості стягнення процентів на рівні облікової ставки Національного банку України. В судовому засіданні представником відповідача зазначено, що позивачем пропущено строк звернення до суду, а тому просить суд застосувати строки позовної давності. Разом з тим, згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії що свідчить визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116 цс 13, яка згідно зміст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. А тому період виникнення зобов'язань відраховується з часу вступу в законну силу рішення суду про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики, а саме з 28.01.2014 року до фактичного погашення боргу відповідачем. Відповідно ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, даючи юридичну оцінку наданим по справі доказам, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми в гривнях в межах строку позовної давності в розмірі 2844407 грн. 21 коп., а нараховані позивачем відсотки на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 1508328 грн. 41 коп. не підлягають задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 88 ЦПК України, із відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на оплату судового збору в розмірі 6890,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial