Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом 25.12.2014 року мотивуючи тим, що вона із сином [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS]. 05.06.2004 року син зареєстрував шлюб з відповідачем [PERSON], [INFO] в них народився син [PERSON], які були зареєстровані 16.01.2007 року в зазначеній квартирі, як члени сім'ї. Сімейне життя у сина не склалось і відповідач в серпні 2013 року переїхала із дитиною до своєї матері в квартиру [ADDRESS], а потім до чоловіка, з яким перебуває у фактичних шлюбних відносинах, в приватний будинок по вул. Леваневського в місті Біла Церква Київської області. З моменту виїзду зі спірної квартири у серпні 2013 року і по даний час відповідач ніяким чином не цікавилась місцем свого колишнього проживання, жодного разу не з'являлась до квартири і не намагалась повернутись жити. Відносно неї ніяких перешкод у користуванні житловим приміщенням спірної квартири не чинилось. В добровільному порядку вирішити спір неможливо, тому позивач просить визнати [PERSON], [INFO], уродженку м. Біла Церква, адреса проживання на даний час невідома, працюючу перукарем в «Перукарні» в м. Біла Церква по вул. Леваневського,55 такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS], належною на праві власності, із зняттям із реєстрації разом з дитиною [PERSON],[INFO]. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала та просила визнати [PERSON], [INFO] та [PERSON],[INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS], судові витрати залишити за нею. Зазначила, що в серпні 2015 року буде вже два роки як відповідач не проживає в спірній квартирі, житлом не цікавиться, вона вибула з квартири до іншого помешкання в серпні 2013 року, забрала свої та дитячі речі і з питанням про вселення не зверталась. Квартира належить їй та сину [PERSON], комунальні послуги нараховуються на кількість зареєстрованих осіб, відповідач не сплачує за комунальні послуги, оформити субсидію не виявляється можливим, в добровільному порядку вирішити спір не можливо. Представник позивача, адвокат за договором, [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та просила визнати [PERSON], [INFO] та [PERSON],[INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила, заперчень на позов та заяв про відкладення розгляду справи до суду не надала. Третя особа: [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та просив визнати [PERSON], [INFO] та [PERSON],[INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] та зазначив, що являється співвласником спірної квартири, відповідач з серпня 2013 року в квартирі не проживає, дитина приходить до нього, він йому допомагає, в будь - якому випадку квартира в подальшому залишиться сину, а на даний час для того, щоб менше нараховували комунальних послуг необхідно виписати відповідача з дитиною. Представник третьої особи Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради, за довіреністю у справі, [PERSON] в судовому засіданні позов визнала частково, щодо визнання [PERSON],[INFO] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартири заперечила, оскільки це порушує житлові права дитини, співвласником квартири є його батько і дитина має право користуватись житлом яке належить його батькам. Суд, заслухавши осіб, які приймають участь у справі, покази свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] являються співвласниками квартири [ADDRESS], що підтверджено свідоцтвом про право власності № [NUMBER] від 07.02.2006 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01.03.2006 року з яких вбачається, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано в рівних частинах по 1/3 за кожним за [PERSON], [PERSON] та [PERSON], яка померла 27.04.2012 року, що підтверджено копією свідоцтва про смерть ( а.с.7,8,16). Також встановлено, що [PERSON] з 05.06.2004 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], від шлюбу вони мають сина [PERSON],[INFO], що підтверджено копією свідоцтва про шлюб та копією свідоцтва про народження ( а.с.14,15). Рішенням Білоцерківського міськрайоного суду від 16.01.2015 року, яке набрало законної сили 27.01.2015 року ( а.с.37), шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Як вбачається з довідки КПБМР ЖЕК № 7 від 21.11.2014 року ( а.с.9) відповідач [PERSON] та неповнолітній [PERSON] були зареєстровані в квартирі [ADDRESS] з 16.01.2007 року, як члени сім'ї власника житлового приміщення, що також не заперечували позивач та третя особа. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] з серпня 2013 року в спірній квартирі не проживає, жодної участі в утриманні квартири не приймає, її реєстрація у вказаному вище житловому приміщення створює для позивача перешкоди щодо розпорядження та користування належним їй житлом, що також підтвердили в судовому засіданні свідки, покази яких суд приймає до уваги, оскільки вони є послідовними та узгоджуються з показами позивача та третьої особи. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено судом, власником вказаної вище квартири є [PERSON] та [PERSON], відповідач по справі [PERSON] була зареєстрована за вказаною вище адресою та набула права на користування цим житлом як член сім'ї власника житлового приміщення, однак тривалий час, з серпня 2013 року, не проживає в квартирі, участі в утриманні цього нерухомого майна не приймає, житлове приміщення залишила добровільно, що підтверджено матеріалами справи та показами свідків. Крім того, право членів сім'ї власника житла на користування ним є похідним від прав самого власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном. Проаналізувавши всі надані докази по справі суд дійшов висновку, що відповідач дійсно втратила право на користування вказаною квартирою, а тому вимоги позивача щодо визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду ( про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до ст.ст. 11, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу Відповідач не надала до суду належних та допустимих доказів того, що вона не проживає за вказаною адресою більше року з поважних причин, враховуючи, що власниками квартири жодних перешкод у користуванні приміщенням квартири не чинилось, що підтверджено поясненнями сторін, показами свідків та повідомленням Білоцерківського МВ ГУМВС України в Київській області від 18.12.2014 року за № 4/16001 ( а.с.19) Щодо вимог позивача про визнання [PERSON],[INFO] такими, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] слід відмовити з наступних підстав. Згідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Малолітні та неповнолітні особи не є суб'єктами житлового права, тобто самостійно від свого імені вони не мають права укладати угоди щодо відчуження чи придбання житла, найму чи піднайму житлового приміщення (ст.32 Житлового кодексу). Дитина до 10 років проживає разом з батьками без погодження цього питання з самою дитиною. Особа з 10 років має право висловлювати свою думку щодо реалізації її права на місце проживання. З 14 років дитина самостійно має право обирати, з ким з батьків вона проживатиме (ст.160 Сімейного кодексу України). Діти відносяться до членів сім'ї наймача житлового приміщення. Вони здійснюють права користування цим приміщенням нарівні з батьками чи особами, що їх замінюють (ст.64 Житлового кодексу України). Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Так, держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод , гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Як встановлено в судовому засіданні, неповнолітній [PERSON], [INFO] був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] за місцем реєстрації батька [PERSON], співвласника квартири, та матері [PERSON]. Дитина користується житловим приміщенням даної квартири, має в ній особисті речі, періодично проживає разом з батьком. Між батьками дитини спір щодо визначення місця проживання дитини в органах опіки та піклування чи в судовому порядку не вирішувався, що підтвердили в судовому засіданні сторони та свідки. Крім того, позивачем не надано жодних доказів щодо порушення неповнолітнім її права власності та набуття ним права користування іншим житловим приміщенням. Отже, суд приходить до висновку, що неповнолітній [PERSON],[INFO] має право користуватись житловим приміщенням вказаної квартири, користується ним і не втратив дане право в зв'язку з вибуттям його матері із спірного житлового приміщення. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, тому визнає [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS], а в частині визнання [PERSON],[INFO] такими, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] відмовляє. Відповідно до ст.88 ЦПК України, за рахунок відповідача компенсуються витрати позивача в разі задоволення позову. Однак позивач заявила клопотання про залишення судових витрат, які складають із сплачено судового збору в розмірі 243,60 грн., за нею.

Outcome: partial