Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 14.12.2016 приблизно об 11.00 год, водій [PERSON] , керуючи технічно справним автобусом «Мерседес Бенц Спринтер 416 СДІ», реєстраційний номер [NUMBER] , та здійснюючи на підставі маршрутного листа перевезення пасажирів по міському маршруту №240, рухався по проїзній частині вул. Лермонтова з боку пр. Миру в напрямку майдану «Визволення», наближаючись до регульованого світлофором перехрестя вул. Лермонтова та провул. Пулковський м. Кривого Рогу. У ході подальшого руху, наближаючись до регульованого перехрестя вул. Лермонтова та пров. Пулковський, де горів зелений сигнал світлофора та на вищевказаному перехресті у попутному напрямку почали рухатися транспортні засоби, водій [PERSON] , раптово застосував різке гальмування та допустив падіння пасажира [PERSON] , яка сиділа на пільговому місці, на одинарному першому пасажирському сидінні біля право-бокового вікна, чим грубо порушив правила безпеки дорожнього руху, а саме п.п. 1.5, 2,3 б), 12.9 г) Правил дорожнього руху України. Внаслідок порушення водієм [PERSON] , зазначених правил безпеки дорожнього руху, виконання яких було необхідною умовою для запобігання події, в районі регульованого світлофором перехрестя вул. Лермонтова та пров. Пулковський в Центрально-Міському районі міста Кривого Рогу, у процесі застосованого їм різкого та раптового гальмування, перед регульованим перехрестям пасажир [PERSON] , що знаходилася у салоні в положенні сидячі, втратила рівновагу та впала на підлогу автобуса «Мерседес Бенц Спрінтер 416 СДІ», реєстраційний номер [NUMBER] . В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир [PERSON] , травмована. Відповідно до висновку експерта № 268 від 21.02.2017, потерпілій [PERSON] , заподіяні наступні тілесні ушкодження: перелом лівої променевої кістки в типовому місці без зміщення уламків, які за своїм характером відносяться до ушкоджень середнього ступеня тяжкості, за ознакою тривалості розладу здоров`я (більше 21 доби). Після події ДТП, водій [PERSON] , грубо порушуючи вимоги ПДР, залишив місце ДТП, до якого він причетний, чим порушив вимоги п. 2.10. «а» «Правил дорожнього руху» України. Дії [PERSON] в кримінальному провадженні №12016040230000870 від 14.12.2016 кваліфіковано за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Після отриманих травм від ДТП позивач вимушена була тривалий час лікуватися. Згідно з випискою з медичної картки хворого, їй рекомендовано приймати: «Кртексин», вартість якого складає 634,10 грн, « Раісин » вартість якого складає 75,50 грн, «Медіаторн», вартість якого складає 600,00 грн, «Вергостил» вартість якого складає 288,40 грн, «Біфрен», вартість якого складає 106,90 грн, «Нейровітан», вартість якого складає 146,30 грн. Також, внаслідок відчуття болі в руці позивачу необхідно приймати додаткові ліки. З урахуванням неодноразового та тривалого прийому ліків кошти на їх придбання витрачено в сумі 2533,40 грн. Крім того, позивачем були понесені затрати на виготовлення зубного протезу в сумі 1940,19 грн. Таким чином, загальна сума матеріальних витрат становить 4473,59 грн. Відповідач у добровільному порядку сплатив їй витрати в сумі 2000,00 грн, а тому залишок невідшкодованої шкоди становить 2473,59 грн. Крім того, внаслідок вчиненого кримінального правопорушення позивач зазнала моральної шкоди, оскільки перенесла стрес від пережитої дорожньо-транспортної пригоди. В неї була зламана рука та вона сильно вдарилася обличчям, що навіть зламався зубний протез. Позивач не могла нормально харчуватися, так як відчувала постійний біль в щелепі, а також не могла пересуватися без сторонньої допомоги, оскільки боялася впасти на травмовану руку. Усі ці моральні страждання призвели до погіршення можливості реалізації її нормальних життєвих зв`язків, погіршилися взаємовідносини з людьми. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить суд стягнути з відповідача матеріальну шкоду в сумі 2473,40 грн, моральну шкоду в сумі 50000,00 грн. У судове засідання представник позивача - адвокат Велегура М.І. не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягав на задоволенні позову та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про день та час слухання справи, причини своєї неявки суду не повідомив. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та, враховуючи що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив та не подав відзив, а позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до норм ст. 280-281 ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, судом встановлено, що вироком Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 лютого 2019 року (а.с. 13-15), [PERSON] визнано винуватим та призначено покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у вигляді штрафу у розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. Звільнено [PERSON] від відбування покарання, призначеного цим вироком на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 року». У задоволенні цивільного позову потерпілої [PERSON] відмовлено. Окрім того, судом вирішено долю речових доказів у кримінальному провадженні. [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за таких обставин. Так, 14 грудня 2016 в світлий час доби, приблизно о 11 годині 00 хвилин, водій [PERSON] , керуючи технічно справним автобусом «Мерседес Бенц Спрінтер [NUMBER] », та здійснюючи на підставі маршрутного листа перевезення пасажирів по міському маршруту № 240, рухався по проїзній частині вул. Лермонтова з боку пр. Миру в напрямку майдану Визволення, наближаючись до регульованого світлофором перехрестя вул. Лермонтова та провулку Пулковський в Центрально-МІському районі м. Кривого Рогу. У ході подальшого руху, наближаючись до регульованого перехрестя вул. Лермонтова та пров. Пулковський, де горів зелений сигнал світлофора та на вищевказаному перехресті у попутному напрямку почали рухатися транспортні засоби, водій [PERSON] , раптово застосував різке гальмування та допустив падіння пасажира [PERSON] , яка сиділа на пільговому місці, на одинарному першому пасажирському сидінні біля право-бокового вікна, чим грубо порушив правила безпеки дорожнього руху, а саме п.п. 1.5, 2,3 б), 12.9 г) Правил дорожнього руху України. Внаслідок порушення водієм [PERSON] , зазначених правил безпеки дорожнього руху, виконання яких було необхідною умовою для запобігання події, в районі регульованого світлофором перехрестя вул. Лермонтова та пров. Пулковський в Центрально-Міському районі міста Кривого Рогу, у процесі застосованого їм різкого та раптового гальмування, перед регульованим перехрестям пасажир [PERSON] , що знаходилася у салоні в положенні сидячі, втратила рівновагу та впала на підлогу автобуса «Мерседес Бенц Спрінтер 416 СДІ». В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир [PERSON] , травмована, заподіяні наступні тілесні ушкодження: перелом лівої променевої кістки в типовому місці без зміщення уламків, які за своїм характером відносяться до ушкоджень середнього ступеня тяжкості, за ознакою тривалості розладу здоров`я (більше 21 доби). Після події ДТП, водій [PERSON] , грубо порушуючи вимоги ПДР, залишив місце ДТП, до якого він причетний, чим порушив вимоги п. 2.10. «а» «Правил дорожнього руху» України. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16.09.2019 (а.с. 16-17) вирок Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 лютого 2019 року скасовано в частині цивільного позову та призначено новий розгляд справи у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. Частиною 6 статті 82 ЦПК України визначено - вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Позивач просить стягнути суму матеріальних збитків в сумі 2473,40 грн, а також моральну шкоду в сумі 50000,00 грн, пред`являючи свої вимоги до винуватця дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] , який керував автобусом «Мерседес Бенц Спрінтер [NUMBER] » на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (власник [PERSON] ) та трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 01.05.2016, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . За змістом ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Пленум Верховного Суду України у постанові від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» у пункті 2 роз`яснив, що при розгляді таких справ, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі або майну громадянина відшкодовується у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Відтак, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, необхідним є наявність у діях відповідача повного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності), шкідливих наслідків у вигляді заподіяння позивачу збитків, причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та завданими позивачу збитками, а також вини правопорушника. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, та незалежно від вини фізичної або юридичної особи, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно з частиною першою, другою ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 вересня 2016 року у справі № 6-933цс16. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси. Аналіз положень статей 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в тому числі, моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб, тощо). Правило генерального делікту закріплено у статті 1166 ЦК України щодо майнової шкоди та у статті 1167 ЦК України щодо моральної шкоди. Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача. Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, стаття 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки . Згідно з частиною 2 статті 1187 ЦК України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, тощо) володіє транспортним засобом. Зазначений висновок узгоджується і з нормою частини 1 статті 1172 ЦК України та частиною 2 статті 1187 ЦК України. Положення частини 1 статті 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (частина 2 статті 1187 ЦК України). У такому випадку обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Так, відповідно до п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 року, не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода (в тому числі, моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Таким чином, положення статей 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до статті 1167 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Відповідну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2018 року (справа № 759/4049/16-ц, провадження № 61-1505 св 18), постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 липня 2018 року (справа №372/1789/17-ц, провадження № 61-29014св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2018 (справа №534/872/16-ц, провадження № 61-11969св18). Судом встановлено, що між власником автобуса «Мерседес Бенц Спрінтер 416 СДІ» згідно зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , [PERSON] та відповідачем [PERSON] , на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди, були трудові правовідносини, на підставі трудового договору (контракту), а тому завдані збитки мають відшкодовуватися згідно зі ст.ст. 1187, 1188 ЦК України, власником джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Відповідно до ч. 2,3 ст. 51 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. У даній справі до закінчення підготовчого провадження жодних клопотань про заміну неналежного відповідача, від позивача чи її представника до суду не надходило, з матеріалів кримінального провадження №12016040230000870 вбачається, що [PERSON] , будучі потерпілою стороною в кримінальному провадженні, була ознайомлена з усіма матеріалами справи, а отже, позивач та її представник - адвокат Велегура М.І., знали, що власником джерела підвищеної небезпеки є не обвинувачений, а його роботодавець [PERSON] , разом з цим, клопотань про необхідність заміни неналежного відповідача також не надходило, а тому виключних підстав для заміни відповідача судом не встановлено. Таким чином, у разі пред`явлення позову до неналежного відповідача, за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, Постанова Верховного Суду від 26.06.2019 ц справі №303/3567/16-ц).

Outcome: dismissed