Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

позивач звернувся у суд із позовом до відповідачів у якому просить визнати останніх таким, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову покликається на те, що відповідачі є батьками позивача. [PERSON] видано орден на житлове приміщення, тобто така є основним наймачем вказаного житлового приміщення. В подальшому, відповідачка разом із членами сім`ї, серед яких є відповідач (чоловік) та два сини [PERSON] та [PERSON] вселилися у квартиру. Однак, відповідачі з 2010 року залишили квартиру добровільно і не проживають у ній з цього моменту, не беруть участі в її утриманні та сплаті житлово-комунальних послуг. У відповідності до ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, просить позов задовольнити. Відповідачами не подано відзиви, які містили би заперечення на позов. 12 лютого 2019 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання, яке неодноразово відкладалось з поважних причин. 24 квітня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами позовного провадження. 28 травня 2019 року позивачем подано до суду заяву про слухання справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі у судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про час, дату та місце цього засідання, що підтверджено матеріалами справи. Не подали відзиви на позовну заяву. Тому зі згоди позивача, суд постановив ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи з дотриманням вимог, встановлених ст. 281 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно з ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Дослідивши матеріали справи та з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, 15 серпня 2002 року [PERSON] видано ордер на житлове приміщення - квартиру [ADDRESS] із сім`єю з чотирьох осіб: [PERSON] (чоловік), [PERSON] (син) та [PERSON] (син). сторони зареєстровані у цій квартирі. Дані обставини підтверджено копією ордера на житлове приміщення від 15 серпня 2002 року та довідкою з місця проживання АОСББ «Сихівчани» від 16.01.2019 № 00000000048. Між сторонами виникли житлові відносини щодо захисту права користування житловим приміщенням шляхом втрати такого права у наймача та члена сім`ї наймача, у зв`язку із їх тимчасовою відсутністю, які регулюються нормами статей 71, 72 Житлового кодексу Української РСР. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців; якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Згідно з ст.72 цього Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться у судовому порядку. Повертаючи до матеріалів справи суд встановив, що відповідачі з 2008 року не проживають за адресою [ADDRESS] , тобто понад встановлені строки, та особистих речей їх не виявлено, що підтверджено актами ОБСББ «Сихівчани» від 10.07.2018, 26.10.2018, 21.01.2018. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов переконання, що оскільки відповідачі добровільно залишили зазначену квартиру, не проживають у ній понад встановлений строк збереження права користування такою без поважних причин; жодних поважних причин відсутності відповідачів за вказаною адресою суд не встановив; відповідачі не несуть обов`язків тимчасово відсутнього наймача та члена його сім`ї, які покладені законом, а тому суд прийшов висновку, що відповідачів необхідно визнати таким, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. Суд приймає аргументи позивача, які підтверджені доказами, що містяться у матеріалах справи, та такі відповідають вимогам закону. Суд застосовує спеціальні норми права, передбачені у статтях 71, 72 ЖК УРСР, адже саме вони регулює спірні відносини, що склались між сторонами та на які поряд із загальними нормами права вірно покликався позивач у позовній заяві. Інших обставини справи, які б мали вирішальне значення для правильного вирішення справи та на які сторони не покликались, суд не встановив. Таким чином, враховуючи наведене вище, суд прийшов переконання, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову повністю. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 768,40 грн, що підтверджено квитанцією, яка міститься у матеріалах справи. Таким чином, з відповідачів на користь позивачів необхідно стягнути судовий збір у сумі по 384,20 грн з кожного.

Outcome: approved