Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить стягувати з відповідача в її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], 20.09.2007р.н., у твердій грошовій сумі в розмірі 250,25 Євро (що за офіційним курсом НБУ станом на 21.10.2016р. становить 7 062,06 грн.), щомісячно, починаючи з жовтня 2016р. і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], 20.09.2007р.н., за останні (минулі) три роки (жовтень 2013 вересень 2016рр.) в твердій грошовій сумі у розмірі 5 280,48 Євро (що за офіційним курсом НБУ станом на 21.10.2016р. становить 149 015,15 грн.). В обгрунтування позову покликається на те, що з 02.06.2007р. перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого у них 29.09.2007р. народилась донька Анна-Марія, яка проживає з нею та фактично перебуває на її утриманні. В кінці квітня 2011 року вона з відповідачем припинила шлюбні відносини, останній виїхав за кордон в країну Португалію, де проживають його батьки, родичі та на даний час він є резидентом даної країни, офіційно там працевлаштований. При цьому, відповідач не надає постійної матеріальної допомоги на утримання дитини, хоча може та зобовязаний її надавати. На даний час виховання, харчування, лікування, оздоровлення та оплата всіх інших потреб дитини фактично здійснюється за її рахунок. В звязку із наведеним, та неможливістю на сьогоднішній день самостійно здійснювати утримання дитини, просить вирішити питання про стягнення аліментів в судовому порядку. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали в повному обсязі, надали пояснення аналогічні змісту позовної заяви, додатково уточнила, що позивачка неодноразово зверталась до відповідача з проханням надання матеріальної допомоги на утримання спільної дитини, проте останній часто ігнорував дані звернення, уникав звязку з позивачкою, та по суті не цікавився ні життям та здоровям дитини, ні її благополуччям, що свідчить про неналежне виконанням ним своїх батьківським обовязків. Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечила, покликаючись на аргументи викладенні у раніше поданих письмових поясненнях, додатково вказала, що відповідач, як батько, жодним чином не заперечує свого обовязку по утриманню та вихованню дитини та фактично виконує такий належним чином, зокрема, систематично переказує позивачці грошові кошти, при цьому не лише за її проханням; передає дитині одяг, продукти, іграшки, тощо; підтримує звязок з дитиною за допомогою засобів мобільного та інтернет-звязку. Дані обставини підтверджуються копіями квитанцій (довідок) про переказ грошових коштів та про направлення посилок; письмовими поясненнями родичів та знайомих, які підтвердили факт належного виконання відповідачем його батьківських обовязків. Таким чином, доводи викладенні позивачем у позовній заяві не відповідають дійсності, вважає необґрунтованими вимоги щодо сплати аліментів у заявлених позивачкою розмірах, погоджується на сплату аліментів у розмірі 1600 грн., а врешті позовних вимог просить відмовити за безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 02 червня 2007 року сторони уклали шлюб, зареєстрований міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції за актовим записом № 1214, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюб серії І-СГ № 060619 виданим 02.06.2007р. Як вбачається із свідоцтва про народження серії 1-СГ № 119031 від 27.09.2007р., відповідач [PERSON] являється батьком неповнолітньої дитини [PERSON], 20.09.2007р.н., відтак, зобовязаний утримувати її до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Вказаний обовязок щодо утримання дитини покладений на обох батьків та є однаковим для них. За змістом ч.3 ст.181 СК України, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст.183 СК) або в твердій грошовій сумі (ст.184 СК) і виплачуються щомісячно. Враховуючи відсутність домовленості сторін щодо виконання відповідачем обовязку по утриманню дитини, а також фактичних доказів систематичного та постійного виконання останнім такого обовязку, суд приходить до висновку, що з нього слід стягувати аліменти на утримання спільної дитини сторін до досягнення нею повноліття. При визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоровя дитини, матеріальне становище дитини, вік та потреби на її утримання (з врахуванням прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку встановлений Законом України «Пpo Державний бюджет на 2017 рік»), матеріальне становище платника аліментів, який офіційно працює по трудовому договорі в ТзОВ «Молдавіанурбан уніпессуал» (Португалія) та отримує дохід у вигляді заробітної плати, стан його здоровя - задовільний, відсутність на його утриманні інших утриманців, часткове визнання ним позову та приходить до висновку, що з відповідача в користь позивача на утримання неповнолітньої дитини слід щомісячно стягувати аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн., починаючи з часу подачі позову до суду, тобто з 21.10.2016р. і до досягнення дитиною повноліття. Водночас, не підлягають задоволенню позовна вимога про стягнути з відповідача на користь позивача аліментів за останні (минулі) три роки (жовтень 2013 вересень 2016рр.) в твердій грошовій сумі у розмірі 5 280,48 Євро на утримання спільної дитини, з огляду на наступне. Відповідно до ч.2 ст.191 Сімейного Кодексу України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у звязку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Відповідно до положень ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Згідно п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності. Оскільки позивачем не надано суду жодних належних та безспірних доказів того, що вона вжила усіх можливих заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у звязку з ухиленням останнього від їх сплати, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час не обґрунтовані, а тому не підлягають задоволенню. Суд звертає увагу на те, що покликання позивача на звернення до відповідача з вимогою сплати аліментів в усній формі та за допомогою мобільного та інтернет-звязку, не може розцінюватись фактичним доказом по справі в силу положень ст.ст.57, 58 ЦПК України. Крім того, вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави, відповідно до частини задоволених вимог, слід стягнути судовий збір в розмірі 640 грн., від сплати якого позивача звільнено при подачі такого позову до суду. Водночас, в силу положень ст.88 ЦПК України, з відповідача в користь позивача підлягають стягненню 3 300 грн. коштів витрачених на правову допомогу згідно представленої квитанції №2_5 від 05.05.2017р.

Outcome: partial