Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

Позивач звернулась до відповідача з позовною заявою, в якій просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування даного позову позивач зазначила, що вона є бабусею відповідача. 24 листопада 1999 року позивач придбала однокімнатну квартиру [ADDRESS] за договором купівлі-продажу та з того часу вона є одноособовою власницею цієї квартири. У січні 2008 року відповідач звернувся до позивача з проханням зареєструвати його у зазначеній квартирі, на що остання дала згоду і він був зареєстрований. Однак, після реєстрації відповідач ніколи у квартирі не поселявся та не проживав, не сплачував комунальні платежі, хоча йому ніколи не чинилися перепони у користуванні вказаною квартирою. У 2009 році відповідач виїхав за місцем проживання його матері - до Росії, та з січня 2008 він у квартирі не проживає. На теперішній час позивач має намір продати належну їй квартиру, а оскільки реєстрація у зазначеній квартирі відповідача є перепоною для укладання договору купівлі-продажу, вона вимушена звернутися до суду із зазначеним позовом. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність не подавав, у зв'язку із чим, суд, враховуючи згоду позивача, ухвалив відповідно до ст. 224 ЦПК України проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. Суд, вислухавши пояснення позивача, свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що позивачу, на підставі договору купівлі - продажу від 24 листопада 1999 року, належить квартира [ADDRESS] (а.с.5). Відповідно до довідки № 161 від 22 червня 2017 року, виданої Комунальним підприємством «Жилсервіс-2», вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач, [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Також довідкою, наданою адресно-довідковим підрозділом ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області від 12 липня 2017 року, встановлено, що відповідач [PERSON], [INFO], з 04 грудня 2009 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що він є батьком відповідача, який дійсно просив прописати його у зазначеній квартирі у зв'язку з тим, що йому відмовляли у видачі диплому. Після закінчення навчання в березні-червні 2011 року відповідач виїхав на постійне місце проживання у Магаданську область Російської Федерації, де він і проживає до даного часу. Свідок [PERSON], який займає посаду голови ОСББ «Надії Алексєєнко 104», у судовому засіданні зазначив, що відповідач вже близько шести-семи років не проживає за адресою: [ADDRESS] Відповідно до акту від 29 червня 2017 року, затвердженого ОСББ «Надії Алексєєнко 104», встановлено, що відповідач в квартирі [ADDRESS], але не проживає з січня 2008 року (а.с.7). Таким чином, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що відповідач не проживає в спірному житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, спроб вселитися не робив і ніхто не перешкоджав його проживанню або вселенню до нього, а тому вимоги позивача щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є законними та обґрунтованими. Згідно зі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 640 грн.

Outcome: approved