Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача аліменти на утримання їхнього спільного з відповідачем сина, який продовжує навчання, посилаючись на те, що після розірвання шлюбу з відповідачем вони проживають окремо, відповідач матеріальної допомоги на утримання повнолітнього сина (оплату витрат, пов'язаних з навчанням) у добровільному порядку не надає, в той час як позивач такої допомоги потребує, оскільки несе витрати, пов'язані з самостійним утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання. У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала та просила позов задовольнити, стягнувши з відповідача аліменти в розмірі ?? частини від усіх видів доходів відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до припинення навчання, починаючи від дня пред'явлення позову до суду і не більш як до досягнення дитиною 23 років. Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував та пояснив, що має заборгованість по аліментам в сумі 70739,69 гривень, розмір його доходів складає 1250 гривень, про що ним подана відповідна довідка, а крім того він має на утриманні трьох дітей [INFO], [INFO] та [INFO], а отже просто не має можливості утримувати сина. Третя особа [PERSON] позов підтримав. Суд, заслухавши пояснення сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи, приходить до такого висновку. Відповідно до вимог ст. ст. 180, 182, 183, 191 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язанні утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно ст. 199 Сімейного кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Тобто вказаною нормою закону визначено дві умови для стягнення аліментів - потреба дитини в допомозі та можливість батьків надавати таку допомогу. Судом встановлено, що повнолітній [PERSON] є сином [PERSON], відповідача у справі, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 6). Також встановлено, що [PERSON] навчається в Державному закладі «Київський коледж зв'язку» на бюджетній формі навчання, що підтверджується відповідною довідкою в матеріалах справи (а.с. 8). Термін навчання по 30 червня 2015 рік. Також встановлено, що [PERSON] має чоловіка, проживають разом з сином однією сім'ю. В той же час, відповідач у справі має заборгованість по аліментам в сумі 70739,69 гривень (а.с. 14-16), розмір його доходів складає 1250 гривень, про що ним подана відповідна довідка (а.с. 24), а крім того він має на утриманні трьох дітей [INFO], [INFO] та [INFO] (а.с.25-27). В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що син навчається на додаткових курсах загальною вартістю 4500 гривень на рік, проте не подано жодного доказу на підтвердження необхідності таких курсів під час навчання на бюджетній формі. Таким чином суд вважає доводи позивача щодо необхідності надання відповідачем допомоги повнолітній дитині, яка продовжує навчання, недоведеними, в той час як відповідачем обґрунтовано відсутність можливості надання допомоги, про яку вимагає позивач. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до вимог статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Виходячи з вказаного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: approved