Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача з вимогою про захист прав споживача, визнання договору нікчемним та неукладеним. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що у 2019р. скористалась фінансовими послугами, які надає відповідач в електронному вигляді, отримавши на споживчі потреби кошти у розмірі 2000,00 грн. 17.08.2019р. позивач сплати відповідачу 60,00 грн., з метою повернення кредитних коштів. У позовній заяві [PERSON] зазначила, що через скрутне матеріальне становище не здійснювала оплати з повернення кредитних коштів та усвідомлює про наявність заборгованості, але у зв`язку із відсутністю інформації та будь-яких документів на підтвердження отримання кредитних коштів не має. Враховуючи вищевикладене, позивач звернулась до суду з вимогою про визнання договору про надання споживчого кредиту від 30.05.2019р., укладеного між [PERSON] та ТОВ «КФ.ЮА» неукладеним та нікчемним, стягнути на користь позивача 60,00 грн. сплачених коштів. У судове засідання позивач не з`явилась, надала до суду заяву, якою просила розглянути справу за її відсутності та представника, позовні вимоги підтримала. Представник відповідача - адвокат Єнчева О.О. у судове заcідання не з`явилась, надала до суду відзив, в якому просила суд розглянути справу за її відсутності, проти задоволення позову заперечувала та зазначила, що позивач 30.05.2019р. на офіційному сайті відповідача уклала Договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №1-1-159491 в письмовій формі в електронному вигляді за допомогою електронного цифрового підпису та на сайті ТОВ «КФ.ЮА» розміщена інформація у вільному доступі про умови кредитування. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 30.05.2019р. [PERSON] на сайті ТОВ «КФ.ЮА» уклала Договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №1-1-159491 в електронному вигляді. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частиною першою ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. У відповідності до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що договір, укладений між сторонами, є несправедливим до нього, оскільки при підписанні даного договору [PERSON] ознайомилась та погодилась з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови договору та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність в останньому несправедливих умов, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за договором зобов`язань. Окрім того, відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. Договір укладений в електронному варіанті та з електронним підписом. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою Логіна Особистого кабінету і Пароля Особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Тому укладення кредитного договору відповідало внутрішній волі позивача. Посилання [PERSON] на те, що вона не підписувала договору не підтверджуються належними та допустимими доказами. Матеріалами справи підтверджено, що договір був підписаний електронним підписом. Доказів вчинення шахрайських дій матеріали справи не містять. Також Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами. Проте, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору не скористалась. З урахуванням викладених обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed