Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] міської ради Донецької області, про визнання права власності. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу за № 3136/к, посвідченого Першою нотаріальною конторою міста [PERSON] від 10.07.1999 р. З моменту купівлі квартири та по теперішній час вона зареєстрована та постійно мешкає у зазначеній квартирі разом із своєю родиною, чоловіком [PERSON], доньками [PERSON] та [PERSON], позивач постійно сплачує комунальні послуги згідно тарифів. Під час проведення АТО у м. Краматорську Донецької області у 2014 р. вона із своєю родиною була вимушена поїхати із м. Краматорська Донецької області. Коли у 2015 р. вона повернулась додому, то вона не знайшла договір купівлі- продажу квартири [ADDRESS], тобто загубила його під час переїзду. З метою отримання відповідних документів вона звернулася до Першої нотаріальної контори м. Краматорська Донецької області, втім, їй було рекомендовано звернутися до суду із заявою щодо визнання права власності на майно. У звязку з чим, просить визнати за нею право власності на квартиру. Позивач [PERSON], яка належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не зявилась. Надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, підтримала у повному обсязі заявлені позовні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються. Представник відповідача [PERSON] міської ради за довіреністю [PERSON] у судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки були відсутні особи, які беруть участь у справі. Повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, суд встановив такі обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Як видно із листа КП «Бюро технічної інвентаризації м. Краматорська» за № 425 від 25.04.2016 р., право власності на квартиру [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 10.07.1999 р., посвідченого державним нотаріусом Першої [PERSON] державної нотаріальної контори, зареєстрований у реєстрі за № 1-1919 та зареєстрований в КП «Бюро технічної інвентаризації м. Краматорська» за № 3136-К від 15.07.1999 р. (а.с.17). Судом встановлено, що [PERSON] разом із своїм чоловіком [PERSON], доньками [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у [INFO], що підтверджується довідкою, виданою КО «ЖБК» від 07.07.2016 р. (а.с. 6). Відповідно до повідомлення державного нотаріуса Першої краматорської державної нотаріальної контори [PERSON] за № 1870/02-21 від 16.06.2016 р., позивачу [PERSON] було розяснено про неможливість надання дубліката договору купівлі продажу, оскільки архівні документи за 1999 р. передані на постійне зберігання до Донецького обласного державного нотаріального архіву та станом на теперішній час зазначений архів знаходиться на непідконтрольній Україні території (а.с. 18). Як вбачається із інформаційної довідки з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна за №64863246 від 02.08.2016 р., відомості щодо права власності на квартиру [ADDRESS] відсутні (а.с. 27). Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Судом встановлено, що державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільного кодексу України та Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У судовому засіданні встановлено, що власником квартири [ADDRESS] є позивач [PERSON], але оригінал правовстановлюючого документу був втрачений, факти, викладені позивачкою у позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог і підтверджені нею письмовими доказами є достовірними, і сумніву у суду не викликають, визнання права власності на зазначену квартиру не порушує прав чи інтересів будь-яких інших осіб, а тому, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved