Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що від шлюбу з відповідачем мають дитину, рішенням суду від 09.02.2017 року шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу спільна дитина залишилася проживати разом з позивачем, відповідач майже повністю припинив будь-яке спілкування з дитиною, належної участі у її вихованні не приймав, не намагався забезпечити належні умови розвитку, виховання та утримання малолітньої дитини, фактично дитина залишилась на повному утриманні та вихованні матері. Не зважаючи на вжиті позивачем визначені законом заходи щодо спонукання відповідача до надання спільній дитині матеріальної допомоги, ці заходи залишились безрезультатними. Відповідач продовжує ігнорувати факт наявності у нього батьківських обов`язків та необхідність брати участь у спілкуванні з дитиною, у її вихованні та матеріальному утриманні. Оскільки невизначеність реєстрації місця проживання дитини за фактичним місцем проживання матері суперечить її інтересам та суттєво обмежує реалізацію її прав, бездіяльність відповідача щодо надання письмової згоди на зміну місця проживання дитини є протиправною та такою, що суперечить найкращим інтересам дитини. За таким обставин, враховуючи протиправну пасивну поведінку відповідача і його незаконну бездіяльність, яка завдає шкоди, насамперед правам та інтересам малолітньої дитини, вбачається виникнення між батьками юридичного спору щодо визначення місця проживання дитини, який підлягає вирішенню в судовому порядку. У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилась, до суду повернувся конверт з поштовим повідомленням «адресат відсутній», відзиву або клопотань з процесуальних питань суду не надходило. Департамент служб у справах дітей ХМР надали пояснення з проханням розглядати справу без їх участі, просили задовольнити позовні вимоги, оскільки позивач виконує свої батьківські обов`язки, створила належні умови для проживання дитини. Враховуючи викладене, оскільки відповідач повідомлений про час та місце слухання справи своєчасна та належним чином, представник позивача надав згоду на ухвалення заочного рішення, суд проводить заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, відповідно до положень ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Згідно копії свідоцтва про народження № [NUMBER] батьками [PERSON] , [INFO] , є позивач та відповідач. Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 09.02.2017 року (справа №638/15167/16-ц) шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. За договором дарування від 13.06.2009 року позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання особи дитина та її мати зареєстровані у зазначеній квартирі. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 29.11.2017 року (справа №638/12586/17) ухвалено стягнути з [PERSON] , на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] у розмірі 1500 грн щомісячно та 09.07.2018 року Шевченківським відділом державної виконавчої служби м.Харкова ГТУЮ у Харківській області відкрито виконавче провадження №56720373. За довідкою Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) станом на 10.03.2021 року наявна заборгованість зі сплати аліментів становить 64900 грн. За актом ОСББ «Олексіївський Хмарочос-2» за адресою: [ADDRESS] фактично проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Зазначена квартира на праві власності за договором купівлі-продажу від 23.08.2019 року належить [PERSON] . За повідомленням головного лікаря КНП «Міська дитяча поліклініка №14» ХМР [PERSON] перебуває на обліку з народження, на прийом до лікаря з дитиною звертається мати [PERSON] . За довідкою завідувача КЗ «ДНЗ №30» [PERSON] відвідує дошкільний навчальний заклад №30 з 26.06.2018 року, за час перебування дитини в дитячому садку батько ніколи не з`являвся, приводить і забирає її мама. Згідно наказу №1 від 22.06.2021 року [PERSON] прийнята на роботу менеджером ресторану. Згідно висновку Департаменту служб у справах дітей ХМР [PERSON] до служби не з`явився, ніяких доказів щодо виконання ним своїх батьківських обов`язків не надав. Дитина разом з матір`ю та вітчимом мешкає за адресою: [ADDRESS] , згідно акту обстеження житлово-побутових умов для дитини створено належні умови для проживання та розвитку. Вважають зо доцільне визначити місце проживання дитини разом з її матір`ю. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що за останні 5 років відповідач участі у вихованні та забезпеченні дитини не приймає та дитина сприймає як батька нинішнього чоловіка, [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснив, що позивач по справі є його дружиною, сприймає дитину як рідну, відповідач не спілкується з дитиною, не заперечує проти проживання дитини в його квартирі. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] це її колишній зять, перші 2 роки з 2016 року відповідач інколи забирав дитину, спілкувався з нею, матеріальної допомоги не надавав. Після виповнення дитині 2 років батько дитини не бачився з нею, дитина вважає своїм батьком [PERSON] . У відповідача постійного доходу не має, він не працює та не працював. Дитина біологічного батька не пам`ятає. Положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. В силу ст. 161 СК України, якщо батько та мати, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п.18 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Верховний Суд в постанові від 23.12.2020 року по справі №712/11527/17 зазначив, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Відповідно до ч. 4, 5, 6 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до статті 69 ЦПК України свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд вважає належними доказами показання допитаних свідків, оскільки вони узгоджуються між собою та стосуються обставин, які підлягають доказуванню. Виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів дитини та враховуючи тривалість проживання малолітньої дитини разом з матір`ю, забезпечення сталості її соціальних зв`язків з матір`ю та у соціумі в цілому, добросовісне виконання матір`ю батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання, розвитку та навчання, а також відсутність обставин, які можуть негативно впливати на виховання дитини та розвиток, відсутність зацікавленості батька у спілкуванні з дитиною та враховуючи те, що відповідач не приймає участі у вихованні та піклуванні дитини, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. При цьому, суду не надано жодних доказів того, що тривалість та умови проживання дитини саме з батьком, мають перевагу над умовами його проживання з матір`ю та можуть стати важливими чинниками при визначенні інтересів саме дитини. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 908,00 грн.

Outcome: approved