Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням уточнень просила визнати особистою приватною власністю квартиру за адресою: [ADDRESS]. В обгрунтування позову зазначила, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому 11.10.2003 року шлюбі. За договором купівлі-продажу від 17.10.2003 року було придбано однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], житловою площею 17,7 кв.м., загальною площею 35,5 кв.м. Вказане нерухоме майно було оформлено на відповідача, оскільки її паспорт перебував у паспортній службі у зв'язку зі зміною прізвища. У вказаній квартирі проведено иреєстрацію мешкання сторін з 12.11.2003 року. У шлюбі у них народилось двоє дітей донька [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 24.03.2017 року шлюб між сторонами розірвано. У зв'язку з тим, що спірна квартира придбана в період шлюбу, однак, виключно за її кошти, вважає, що вказане майно є її особистою власністю. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 08.08.2017 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд. 13.02.2018 року позивачем подано до суду заяву в порядку ст. 49 ЦПК України, та уточнено позовні вимоги. Сторони в судове засідання не з'явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому 11 жовтня 2003 року шлюбі, який за рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 24 березня 2017 року розірвано. Рішення набрало законної сили 04.04.2017 року. Сторони є батьками малолітньої [PERSON], [INFO] та малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджено відповідними свідоцтвами про народження. 17 жовтня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу однокімнатної квартири №78, житловою площею 17,7 кв.м., загальною площею 35,5 кв.м., яка розташована за адресою: м. Херсон, вул. Кримська, 120. За домовленістю сторін продаж вчинено за 13375,00 грн. Вказаний договір зареєстровано в Херсонському бюро технічної інвентаризації, записаний в реєстрову книгу за №31 за реєстровим №12190 20.10.2003 р. Право власності [PERSON] підтверджено витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1762867 від 20.10.2003 р. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №84206607 від 04.04.2017 р., квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON]. 11 жовтня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування грошових коштів, за яким дарувальник зобов'язався передати у власність обдаровуваному грошові кошти у сумі 2500 доларів США, шо еквівалентно 13375,00 грн. Як вбачається з розписки від 11.10.2003 року, [PERSON] вказаною розпискою стверджує, що отримала від [PERSON] в подарунок к дню весілля суму в розмірі 2500 доларів США, що еквівалентно 13375,00 грн. Як вбачається з розписки від 17.10.2004 року, [PERSON] отримала від [PERSON] гроші за продану квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] в сумі 13375,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 3 ст. 12 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року. Судом встановлено, що спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи підлягають застосуванню положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Враховуючи те, що подружжям спірне майно було придбано в період шлюбу та до набрання чинності СК України, застосуванню підлягають статті 22, 24, 28, 29 КпШС України. Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до вимог статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. В пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України»(чинний на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Посилання позивача на те, що спірна квартира є виключно її власністю, оскільки вона була придбана за її особисті кошти, які вона отримала за договором дарування грошових коштів, не ґрунтуються на законі та не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами по справі. Крім того, посилання позивача на неможливість оформлення права власності на себе у зв'язку з відсутністю паспорта, оскільки останній перебував на обміні у зв'язку з зміною прізвища, також не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки після реєстрації шлюбу, паспорт повинен бути обміняний на протязі місця, враховуючи, що шлюб укладено 11 жовтня 2003 року, а договір купівлі-продажу квартири 17 жовтня 2003 року, лише через 6 днів після укладення шлюбу. Доказів відсутності паспорту позивачки на момент укладення договору купівлі-продажу до суду не надано. Із наданої копії паспорту позивача вбачається, що паспорт виданий 04.02.2004р. Крім того, розписка [PERSON] (продавця квартири) про отримання коштів складена лише 17.10.2004 року, в той час як договором купівлі-продажу передбачено, що продаж вчинено за 13375,00 грн. які покупець ([PERSON]О.) сплатив продавцю ([PERSON]В.) під час оформлення договору. Отже, із наданих до суду доказів неможливо встановити, що саме грошові кошти за договором дарування грошових коштів та розпискою були витрачені на придбання квартири. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed