Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-23 00:00:00

Позивач звернувся із позовом до відповідача про поділ майна подружжя, уточненим в ході розгляду справи, в якому зазначив, що 14.08.2010 між ним та відповідачем було укладено шлюб. Від цього шлюбу вони з відповідачем дітей не мають. Позивач зазначив, що вони з відповідачем з часом втратили почуття любові та поваги один до одного, а з листопада 2016 року вони не проживають однією сім`єю, ведення спільного господарства та шлюбні відносини припинені, шлюб носить формальний характер. Вказав також, що за час перебування у шлюбі вони з відповідачем за спільні кошти придбали квартири, які знаходяться за адресами: [ADDRESS] (зареєстрована за відповідачем); [ADDRESS] (зареєстрована за відповідачем). На підставі викладеного позивач просить розірвати шлюб, укладений з відповідачем 14.08.2010, визнати право власності на Ѕ частину трикімнатної квартири [ADDRESS] за [PERSON] , та визнати право власності на Ѕ частину трикімнатної квартири [ADDRESS] за [PERSON] ; визнати право власності на Ѕ частину двокімнатної квартири [ADDRESS] за [PERSON] , та визнати право власності на Ѕ частину двокімнатної квартири [ADDRESS] за [PERSON] . В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні частково заперечували проти задоволення позову, подали до суду відзиви на позовну заяву, в яких просили задовольнити позов частково, а саме: розірвати шлюб між сторонами, визнати долю позивача у спільній квартирі [ADDRESS] в обрахунку як сума сплаченого кредиту в період з дня отримання кредиту по жовтень 2016 / 2 / вартість квартири при її купівлі, а в частині вимог щодо поділу квартири [ADDRESS] відмовити повністю, посилаючись на те, що у вартості спільної квартири в м. Києві доля спільного майна подружжя становить суму кредиту, сплаченого з дня отримання кредиту по жовтень 2016 року включно, саме ця сума є спільною власністю подружжя і може бути поділена в рівних долях між сторонами, решта коштів у вартості квартири в м. Києві, як і вся сума коштів сплачених за квартиру в смт . Рокитне , є особистою приватною власністю відповідача та поділу не підлягає. Вказував, що у червні 2011 року його батьком було подаровано йому грошові кошти, які були направлені на придбання нерухомості. Зазначав, що розмір доходів відповідача свідчить про те, що ним було отримано достатній дохід для придбання квартири в [ADDRESS] , та ці кошти є його особистим майном. Позивач подала заперечення на відзив відповідача, в яких зазначила, що однокімнатну квартиру [ADDRESS] відповідач придбав за рахунок кредитних коштів отриманих в АТ «УкрСиббанк», проте фактично з травня 2009 року отримані позивачем доходи вони разом з відповідачем витрачали сумісно та спільно вели домашнє господарство, в тому числі й на погашення кредитних зобов`язань по однокімнатній квартирі в м. Києві. Також позивач вказує, що на початку 2009 року вона продала належний їй автомобіль «Ланос», від продажу якого вона отримала 6000 доларів США, до всього ще маючи власні заощадження близько 4000 доларів США, які планувала витрати на придбання нерухомості. Як пояснює позивач, починаючи спільне життя з відповідачем, вона мала власні збереження, високу заробітну плату, не мала боргів та мала можливість на отримання пільг при оформленні кредитних зобов`язань. Зазначає, що кредит за однокімнатну квартиру вони виплатили разом з відповідачем, після чого продавши її отримані кошти вклали у придбання трикімнатної квартири. Крім того, позивач зауважила, що у відповідача є батько похилого віку [PERSON] , який виявив бажання проживати з ними у м. Києві та продав належну йому двокімнатну квартиру в смт. Рокитне, частково вклавши кошти на ремонт квартири в м . Києві. Проживши деякий час в м. Києві , батько відповідача виявив бажання повернутись в смт. Рокитне, але відповідач проігнорував його прохання, тому позивач за власні кошти придбала квартиру батькові відповідача в смт. Рокитне за 23000 доларів США. Позивач вказує, що роботу пов`язану з ремонтом, виготовленням меблів та розрахунки з будівельниками щодо трикімнатної квартири в м. Києві вона здійснювала самостійно, без фінансової допомоги відповідача, як і споживчі кредити, які вона отримала на облаштування квартири в м. Києві, вона також сплачувала самостійно за рахунок власних коштів. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в частині поділу квартири [ADDRESS] , посилаючись на відсутність інформації про наміри сторін надалі виконувати свої зобов`язання за кредитним договором, припинення позичальником та поручителем перераховувати кошти на повернення кредиту, а також на недостатність доказів щодо особистих внесків кожного з подружжя у придбанні спірної квартири. Вказував на те, що у провадженні Оболонського районного суду перебуває справа за позовом банку до позивача та відповідача про стягнення грошових коштів у зв`язку із невиконанням ними своїх грошових зобов`язань по кредитному договору та договору поруки. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Частиною 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами 1, 2 ст.71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Як убачається з матеріалів справи, 14.08.2010 між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , виданим 14.08.2010 Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї (а.с. 8, І том). Від зареєстрованого шлюбу сторони дітей не мають. Сторони спільного господарства не ведуть, стосунків не підтримують, шлюб носить лише формальний характер. В матеріалах справи наявна нотаріально посвідчена заява [PERSON] від 10.04.2018, в якій він вказує, що з березня 2017 року по теперішній час він проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] , вона вагітна і він визнає, що він є батьком дитини, яка має народитися. Зі слів позивача вона створила нову сім`ю, перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як убачається з пояснень позивача, почуття любові та поваги між сторонами зникли, тому збереження шлюбу суперечило б їх інтересам. Відповідач вимогу про розірвання шлюбу визнав. Враховуючи особливий характер сімейних відносин, зважаючи на норми ст. ст. 111, 112 СК України, так як фактично шлюбні відносини між подружжям припинені, суд вважає примирення сторін неможливим. Оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї є неможливим і суперечить інтересам позивача та відповідача, позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, підлягають задоволенню. Як убачається з договору купівлі-продажу квартири від 18.11.2005 (а.с.107, ІІ том), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д., [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] , що складається з однієї жилої кімнати, загальною площею 33,30 кв.м., житловою площею 16,00 кв.м., вартістю 287850 грн. Згідно договору іпотеки №31-68Х/11-2005И від 18.11.2005, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] у забезпечення виконання кредитного договору №31-68Х/11-2005И від 18.11.2005 на суму 44150 доларів США, що на день укладення договору складало 222957,50 грн., [PERSON] передав в іпотеку банку квартиру [ADDRESS] , що складається з однієї жилої кімнати, загальною площею 33,30 кв.м., житловою площею 16,00 кв.м. За домовленістю сторін вартість предмету іпотеки складає 297293,50 грн. (а.с.108, ІІ том). Відомостей про те, що вказана квартира була придбана за спільні кошти сторін, матеріали справи не місять. З договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 08.06.2011 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко К.М., убачається, що [PERSON] продав, а [PERSON] купив однокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 33,30 кв.м., житловою площею 16,00 кв.м. Продаж майна за домовленістю сторін вчиняється за 486659,60 грн. (а.с.80-83, ІІ том). За час перебування у шлюбі відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23.06.2011, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В., [PERSON] продав, а [PERSON] придбав трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 69,40 кв.м., житловою площею 41,90 кв.м. За домовленістю сторін продаж квартири здійснюється за 928889,45 грн. (а.с. 19, І том). Для придбання вказаної квартири відповідачем було підписано з ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» кредитний договір №001-Н/11/96/ФО від 23.06.2011 року, за яким [PERSON] отримав кредит в розмірі 1610507 російських рублів на придбання у власність окремої квартири за договором купівлі-продажу від 23.06.2011 №1441, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , розташованої за адресою [ADDRESS] (а.с.125-134, І том). Вказані обставини сторонами визнавалися. Договір містить посилання на те, що [PERSON] не заперечує проти отримання чоловіком кредиту на умовах, викладених в договорі. Крім того, між банком та [PERSON] було укладено договір поруки №001-Н/11/96/ФО/S-2 від 23.06.2011, за умовами якого [PERSON] зобов`язалась перед банком щодо виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором №001-Н/11/96/ФО від 23.06.2011, а саме: повернути кредит у разі прострочення його повернення, сплачувати проценти за користування кредитом, сплатити комісійну винагороду, відшкодувати завдані збитки, сплатити штрафні санкції. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник (а.с.144-148, І том). Згідно іпотечного договору від 23.06.2011, укладеного між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та [PERSON] у забезпечення виконання кредитного договору №001-Н/11/96/ФО від 23.06.2011 на суму 1610507 російських рублів, [PERSON] передав в іпотеку банку квартиру [ADDRESS] , загальною площею 69,40 кв.м., житловою площею 41,90 кв.м. За домовленістю сторін заставна вартість предмету іпотеки складає 934 093 грн. (а.с.149-154, І том). Згідно звіту СПД [PERSON] від 07.12.2017 з оцінки майна, а саме: трикімнатної квартири загальною площею 69,4 кв.м., що розташована за адресою [ADDRESS] , станом на 07.12.2017 ринкова вартість вказаної квартири складає 942909 грн. (а.с.23-40, І том). Крім того, за час перебування у шлюбі відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 25.12.2012, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В., [PERSON] продала, а [PERSON] придбав двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 53,30 кв.м., житловою площею 30,00 кв.м. За домовленістю сторін продаж квартири здійснюється за 117500 грн. (а.с. 118, І том). В матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена заява [PERSON] про надання згоди на підписання договору купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS] (а.с.119, І том). Згідно звіту ПП «Експертний центр «Поділля» №VS-18/0802-04 від 02.08.2018 з оцінки майна, а саме: двокімнатної квартири загальною площею 53,3 кв.м., що розташована за адресою [ADDRESS] , станом на 02.08.2018 ринкова вартість вказаної квартири складає 115892 грн. (а.с.99-117, І том). З матеріалів справи убачається, що відповідач до придбання квартири [ADDRESS] , постійно працював в Київській філії ПрАТ «Київстар» та ним, з моменту укладення шлюбу та по грудень 2012 року було отримано дохід у розмірі 518 188,80 грн. Вказана обставина свідчить про наявність можливості придбати зазначену вище квартиру за кошти, які були отримані за основним місцем роботи відповідача в період шлюбу. Вказівка сторони відповідача на те, що вказані кошти є його особистим майном, не узгоджується із приписами ч.2 ст. 61 СК України відповідно до змісту якої, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Наявність договору дарування коштів, від 06.06.2011 укладеного у простій письмовій формі між [PERSON] та [PERSON] не свідчить про придбання у грудні 2012 року спірної квартири в смт. Рокитне , за особисті кошти відповідача. Твердження позивача щодо існування між нею та відповідачем певних домовленостей з приводу поділу майна, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Будь-яких доказів, які б підтверджували, що отримані позивачем доходи витрачались на погашення кредитних зобов`язань по однокімнатній квартирі, належної відповідачу, позивачем не надано. Наявність у кредитній історії позивача (а.с.110-111, ІІ том) даних про те, що 18.03.2011 нею було отримано кредит в період шлюбу, а також копія відповідного кредитного договору №122493/2 від 18.03.2011 (а.с.174-177, І том), не є підтвердженням витрачання отриманих позивачем кредитних коштів на сплату кредиту по квартирі відповідача. Отримані кошти вважаються такими, що бралися та використовувалися на потреби сім`ї. Таким чином, судом встановлено, що однокімнатна квартира [ADDRESS] , а також кошти, отримані відповідачем від продажу вказаної квартири, є особистою приватною власністю відповідача. Докази, на які посилається позивач, щодо отримання нею коштів від продажу особистого автомобіля «Ланос», та внесення цих коштів, що за її словами були її особистою приватною власністю, в рахунок оплати кредитних внесків за трикімнатну квартиру, в матеріалах справи відсутні. Подана позивачем виписка по особовим рахункам відповідача за період з 03.06.2011 по 31.03.2018 (а.с.226-250, І том; а.с.1-34, ІІ том), з якої убачається, що позивач здійснювала деякі проплати за кредитним договором №001-Н/11/96/ФО від 23.06.2011 (за трикімнатну квартиру в м. Києві), не свідчить про внесення нею особистих коштів на погашення кредиту, інших доказів на підтвердження цього також не надано. Тобто, кошти, які згідно виписки вносились на погашення кредиту за квартиру [ADDRESS] , чи то позивачем, чи то відповідачем, бралися зі спільного бюджету подружжя. Позивачем в судовому засіданні не заперечувався той факт, що отримані від продажу однокімнатної квартири [ADDRESS] кошти були повністю внесені на придбання трикімнатної квартири [ADDRESS] . Надані позивачем докази на підтвердження витрачання особистих коштів на придбання товарів та послуг для ремонту квартири [ADDRESS] , зокрема, кредитні договори та чеки (а.с.174-220, І том) вказаного факту не підтверджують, оскільки кредити оформлювались на споживачі потреби, тобто в інтересах сім`ї, а з чеків не вбачається, що кошти сплачені по ним були особистою приватною власністю позивача. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] , з приводу якого виник спір, набуте сторонами за час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Разом з тим, беручи до уваги, що відповідачем були внесені при придбанні вказаної спірної квартири кошти на суму 486 659,60 грн., які були його особистою приватною власністю, отримані від продажу його власної квартири, слід визнати спільною сумісною власністю подружжя тільки частину квартири вартістю 442 229,85 грн. (928 889,45 грн. - 486 659,60 грн.) та визнати за кожним з подружжя право власності на Ѕ частки від вказаної частини квартири. Так, кожному з подружжя припаде по 221 114,925 грн. (442 229,85 грн. /2), тому враховуючи, що відповідачу повинна належати на праві його особистої приватної власності частина квартири вартістю 486 659,60 грн., його частка у квартирі повинна становити: 486 659,60 грн. + 442 229,85 грн.=707 774,525 грн. На підставі вищенаведеного слід визнати право спільної сумісної власності подружжя на квартиру [ADDRESS] , та в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 119/500 частин вказаної квартири, та за [PERSON] право власності на 381/500 частин вказаної квартири. Відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами його твердження про придбання за власні кошти квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] . Таким чином, судом встановлено, що нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] , загальна площа якої становить 53,30 кв.м., з приводу якої виник спір, також є спільною сумісною власністю подружжя. На підставі вищенаведеного слід визнати право спільної сумісної власності подружжя на квартира [ADDRESS] , загальна площа якої становить 53,30 кв.м., та в порядку поділу майна подружжя визнати за за [PERSON] право власності на 1/2 частини вказаної квартири, та за [PERSON] право власності на 1/2 частини вказаної квартири. Інші наявні в матеріалах справи докази не свідчать про те, що за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі і придбання у цей період нерухомого майна, сторони діяли не в інтересах сім`ї. Питання про стягнення з позивача та відповідача коштів у зв`язку із невиконанням ними обов`язків за кредитним договором та договором поруки, вирішується в самостійному судовому провадженні. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial