Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 07.05.2020 року вона як ФОП уклала договір про організацію фізичною особою - підприємцем [PERSON] робіт по виготовленню та передачі у власність ПВХ-конструкцій на загальну суму 30388,00 грн. Під час укладання вказаного договору у офісі [PERSON] представники останнього дали їй на підпис кредитний договір від 07.05.2020 року за №9224689301 з ТОВ «ФК «Центр Фінансових Рішень». За декілька тижнів після укладення договору вона отримала вироби, які не відповідали необхідним для монтажу розмірам та не можуть бути використані за призначенням. В подальшому, позивачем отримано повідомлення про відступлення прав вимог до АТ «ТАСКОМБАНК» на підставі договору про відступлення права вимоги №ТАЦФР-10-2016 від 07.10.2016 року та після цього почались телефонні дзвінки представників банку з погрозами та вимогами сплатити грошову суму за кредитним договором в сумі 88772,02 грн. Зазначила, що дійсно відповідачем їй були надані грошові кошти в сумі 30388,00 грн., однак при укладенні договору вона не здогадувалась, що загальна сума її грошових зобов`язань перед відповідачем сягнула 88772,02 грн. Жодний представник відповідача під час укладення кредитного договору не був присутнім у офісі [PERSON] , визначена ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування» інформація до укладення кредитного договору позивачу не надавалась, в тому числі і про проценти за користування кредитом, які перевищують розмір облікової ставки НБУ. Вважає, що її права на надання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації було порушено. Також, відповідач застосував нечесну підприємницьку практику. Позивач вважає, що вказаний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки їй не було надано інформацію про сукупну вартість кредиту (в процентному та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг. Умови договору, на думку позивача є несправедливими. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 05.03.2021 року відкрито спрощене позовне провадження. 06.07.2021 року від представника ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» надійшли пояснення на позовну заяву в якому він просив відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що з наявного у матеріалах справи паспорту кредиту вбачається, що позивачу було надано всю необхідну інформацію із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності, що підтверджується його особистим підписом на паспорті кредиту. Вказаний паспорт кредиту за змістом і формою відповідає додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування» (в редакцій, чинній на час укладення Договору). Також, позивач з дотриманням вимог ч. З ст. 12, ст. ст. 76, 77, 81 ЦПК України не довела наявності факту обману його відповідачем. Позивач не довела належними та допустимими доказами, що під час укладення оспорюваного нею кредитного договору їй надавалась кредитодавцем інформація щодо умов такого у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб, або не надавалась взагалі. З урахуванням викладеного просив відмовити у задоволенні позову. Інші учасники справи у строк встановлений ухвалою суду від 05.03.2021 року відзив та пояснення не подали. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Встановлено, що 07.05.2020 року між позивачем та ТОВ «ФК «Центр Фінансових Рішень» укладено кредитний договір за №9224689301, відповідно до умов якого позивач отримала грошові кошти в сумі 30388,00 грн. Позивач просила визнати недійсним кредитний договір від 07.05.2020 року за №9224689301 з підстав того, що їй інформація до укладення кредитного договору не надавалась, в тому числі і про проценти за користування кредитом, які перевищують розмір облікової ставки НБУ. Також, відповідач застосував нечесну підприємницьку практику. Позивач вважає, що вказаний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки їй не було надано інформацію про сукупну вартість кредиту (в процентному та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг. Однак, суд не погоджується з такими твердженнями позивача з огляду на наступне. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Так, відповідно до ч. 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Згідно з пунктом 2 частини 1, частиною 2 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакцій, чинній на час укладення Договору) нечесна підприємницька практика включає, зокрема будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Позивач зазначає, що кредитодавець не виконав свого обов`язку щодо надання інформації, передбаченої частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», частиною 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», тим самим ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення. А позивач, здійснюючи оформлення кредиту, не мав можливості, зокрема через невеликий проміжок часу та власну необізнаність, об`єктивно оцінити та осмислити умови кредитування, виявити їх недоліки та оцінити всі ризики. Разом з тим, такі доводи ТОВ «ФК «ЄАПБ» оцінює критично, з огляду на наступне. Вся необхідна для укладення договору про споживчий кредит інформація, яка надається споживачу, перелічена в частині 3 статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакцій, чинній на час укладення Договору). При цьому, відповідно до частини 2 цієї статті зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. З наявного у матеріалах справи паспорту кредиту вбачається, що позивачу було надано всю необхідну інформацію із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності, що підтверджується його особистим підписом на паспорті кредиту. Вказаний паспорт кредиту за змістом і формою відповідає додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування» (в редакцій, чинній на час укладення Договору). В свою чергу, відповідно до частини 2 статті 13 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакцій, чинній на час укладення Договору) у разі якщо зазначені у частині першій цієї статті договори (зокрема і договір про споживчий кредит) укладаються щодо фінансових послуг, такі договори укладаються з урахуванням вимог та в порядку, передбаченими статтею 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Оскільки оспорюваний договір укладений щодо фінансової послуги, слід звернутися до частини 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, чинній на час укладення Договору), яка передбачає, що фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги надає йому інформацію про: фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг; умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами. В свою чергу, відповідно до статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, чинній на час укладення Договору) такий договір повинен містити, зокрема, підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту. Як вбачається з матеріалів справи, у п. 2 заяви на отримання кредиту позивач підтвердив, що повідомлений про всі умови, передбачені частиною 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Проте позивач з дотриманням вимог ч. 3 ст. 12, ст. ст. 76, 77, 81 ЦПК України не довела наявності факту обману її відповідачем. Позивач не довела належними та допустимими доказами, що під час укладення оспорюваного нею кредитного договору їй надавалась кредитодавцем інформація щодо умов такого у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб, або не надавалась взагалі. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Виходячи із змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частини 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Стаття 80 ЦПК України презюмує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, при укладенні кредитного договору сторонами не було порушено жодної з вимог передбачених ст. 203 Цивільного кодексу України, дотримання яких необхідно для чинності правочину, а тому відсутні будь-які підстави для визнання кредитного договору недійсним. За таких підстав, в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Outcome: dismissed