Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

Позивач\~звернулась \~до суду з позовом до відповідача,\~в якому посилається на те, що в 2005 році між сторонами було розірвано шлюб, в 2011 році вона придбала автомобіль, яким в 2014 році відповідач незаконно заволодів, тому вона з урахуванням уточнень позову просила усунути перешкоди у її праві користування та розпорядження майном - автомобілем марки «Mitsubishi Pajero 3,2 Di-D», 2011 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) JMBLYV98WCJ001372, державний номер [NUMBER], зареєстрований в МРЕВ УДАІ в Дніпропетровській області 13.12.2011 року на її імя, які чинить їй відповідач [PERSON], витребувати вказаний транспортний засіб з чужого незаконного володіння відповідача, зобовязавши Амур-Нижньодніпровський районний відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції витребувати вказане авто від [PERSON] та передати в користування позивача, стягнути з [PERSON] на її користь відшкодування моральної шкоди, спричиненої їй його незаконними діями, грошову суму в розмірі 70\~000 грн. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позов підтримали повністю, посилаючись на неправомірне заволодіння автомобілем, порушення прав позивача як власника, умисне ухилення відповідача від повернення власності, належність автомобіля лише позивачеві згідно судових рішень, моральні страждання позивача через неправомірні дії відповідача. Відповідач та його представник, представник третьої особи в судове засідання не зявились повторно, хоч про час і місце слухання справи належним чином повідомлялись, причин неявки суду не повідомили, заяв, клопотань чи заперечень суду не надали. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд вважав можливим вирішити спір на підставі наявних у справі доказів за відсутності відповідача та третьої особи. Вислухавши позивача, його представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В період з 26 березня 2004 року по 28 листопада 2005 року сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвами, судовими рішеннями. 24 листопада 2011 року позивач [PERSON] придбала легковий автомобіль марки «Mitsubishi Pajero Wagon», 2011 року випуску, що підтверджується договором. 13.12.2011 року МРЕВ УДАІ в Дніпропетровській області на імя позивача [PERSON] було зареєстровано легковий автомобіль марки «Mitsubishi Pajero Wagon», 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], білого кольору, номер кузова [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та його дублікатом, довідками органів ДАІ. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 листопада 2014 року було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу та поділ майна, за яким, окрім іншого, відмовлено у задоволенні позовних вимог про поділ вказаного вище автомобіля як спільного майна сторін, що підтверджується чинними судовими рішеннями. Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, суд вважає, що спірний у межах цього спору автомобіль належить на праві особистої приватної власності позивачеві [PERSON], яка є його одноосібним власником. 30 березня 2014 року відповідач [PERSON] заволодів належним позивачеві автомобілем «Mitsubishi Pajero Wagon», 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], без згоди власника та поза волею власника, що підтверджується витягом із кримінального провадження, поясненням [PERSON], заключенням експерта. Згідно ч.ч.1,4 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, перший протокол та протоколи № 2,4,7, 11 до Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами, міжнародного права. Оскільки відповідач незаконно без належної правової підстави заволодів майном позивача, таке майно слід витребувати із чужого незаконного володіння відповідача на користь власника, тому в цій частині позовні вимоги ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Під час судового розгляду судом встановлено порушення цивільних прав чи законних інтересів позивача, які підлягають судовому захисту, однак обраний позивачем спосіб захисту своїх інтересів не в повній мірі грунтується на законі та фактичних обставинам спору. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З матеріалів справи не вбачається відомостей про те, що позивачеві чиняться перешкди у користуванні та розпорядженні майном, при цьому вбачаються порушення лише однієї із складових права власності права володіння майном, на відновлення яких суд прийшов до висновку про спосіб захисту прпава володіння майном шляхом витребування майна із чужого езаконного володіння. Зокрема, не доведено обставин щодо перешкод у розпорядженні майном, які чинив відповідач позивачеві, оскільки внаслідок дій відповідача не виникло заборон, арештів чи інших правових наслідків щодо обмеження реалізації правом розпорядження власністю. Визначений судом спосіб відновлення права володіння майном в достатній мірі відновлює і право користування автомобілем, оскільки обмеження такого права повязане виключно із вибуттям автомобіля із володіння позивача. При вирішенні справи суд такоєж враховує неконкретизованість і протирічливість позовних вимог в частині способу захисту права власності, а також те, що позивач та його представник просили розглядати спір в межах наявних позовних вимог, незважаючи на відповідні розяснення суду. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном залишились недоведеними, а обставини, покладені в основу відповідних позовних вимог не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Частиною 1 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Неправомірними діями відповідача щодо незаконного заволодіння чужим майном, відмовою від виконання цивільно-правових зобовязань щодо повернення обєкту права власності протягом двох років позивачеві було заподіяно моральну шкоду, яка полягала у моральних (душевних) хвилюваннях, порушенні нормальних життєвих і ділових звязків, неможливості продовження попереднього активного способу життя і необхідністю вжиття додаткових моральних зусиль для його відновлення і організації. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. За таких обставин, з врахуванням матеріального стану винного, ступіню його вини, глибини страждань позивача, відсутності заперечень відповідача, суд вважає, що виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відшкодуванню підлягає моральна шкода у розмірі 5\~000 грн., що відповідає положенням ст.ст. 23, 1167 ЦК України та п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позивачем свої вимоги частково доведено належними і допустимими доказами, відповідач не спростував доводи позову, тому позовні вимоги підлягають задоволенню в частині доведених вимог. Позивач внаслідок неправомірних дій відповідача поніс судові витрати, тому ці витрати повинні бути відшкодовані йому згідно вимог ст.88 ЦПК України відповідачем в пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Outcome: partial