Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати договір купівлі-продажу №1 на незакінчений будівництвом житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS], між нею та [PERSON] від 11 жовтня 2000 року, укладеним. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 11.10.2000 року, вона з [PERSON] уклала договір купівлі-продажу, згідно з яким придбала у останнього за 15 325, 00 гривень незакінчений житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Договір посвідчено підписами сторін, але нотаріально відразу не завірено. [INFO] помер [PERSON], тому договір завірити нотаріально вже не має можливості. Будівництво купленого будинку за вище вказаною адресою було завершено. Позивач зазначає, що умови договору нею та [PERSON] було виконано, але у звязку зі смертю останнього вона не має можливості завірити нотаріально вказаний договір. [PERSON] звернулася до суду у звязку з неможливістю вирішити даний спір самостійно та через інші органи. Визнання договору виконаним та дійсним, необхідно позивачу для подальшого володіння, використання будинку та розпорядження ним. 18.04.2018 року було відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та надано строк відповідачу для надання відзиву на позов. У наданий судом строк, Царедарівська сільська рада Харківської області відзиву на позов не надала. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, розгляд справи проводиться судом за наявними у справі матеріалами. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що 11 жовтня 2000 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №1 придбала у [PERSON] незакінчений житловий будинок за адресою: [ADDRESS], а саме: бетон, блоки фундамент готовність 15 %, цегляні стіни, перегородки готовність 27% та 12 % відповідно (а.с. 5). Відповідно до умов договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2000 року, реєстровий № 1, «[PERSON]» (так у документі мовою оригіналу) продав «[PERSON]» (так у документі мовою оригіналу), незакінчений житловий будинок за вище вказаною адресою за плату у розмірі 15 325 гривень. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER](а.с.6), продавець за вказаним договором [PERSON] помер [INFO]. Договір купівлі продажу незакінченого житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], сторони так і не встигли завірити нотаріально, а житловий будинок позивач [PERSON], у подальшому побудувала повністю, відповідно до Висновку про технічний стан несучих будівельних конструкцій житлового приміщення за адресою: [ADDRESS], инв. номер 75 за 2013 рік(а.с.7-8). Враховуючи викладене, судом встановлено, що договір купівлі-продажу не було нотаріально засвідчено до моменту смерті продавця, але фактично умови договору були виконані та позивач на даний час зареєстрована в спірному будинку, про що свідчить ксерокопія паспорту [PERSON].(а.с.3-4). На момент укладення договору купівлі-продажу діяли положення Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року, як вбачається з положень ст. 224 ЦК Української РСР, 1963 року, в редакції, яка діяла на момент укладення договору купівлі-продажу, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 151 ЦК Української РСР, 1963 року, в редакції, яка діяла на момент укладення договору купівлі-продажу, в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії. Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963р.), нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Згідно ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963р.), договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності становлять три складові ( ст. 317 ЦК України): право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як вбачається з положень ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його задоволенні. Отже, враховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України, набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 ЦК України. Тобто, за вказаною нормою права, на підставі якої суд задовольняє позов, вимога про визнання права власності може бути пред'явлена лише власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, враховуючи відсутність відзиву на позов відповідача, зважаючи на те, що відсутні відомості щодо порушення прав інших осіб заявленими вимогами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved