Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [INFO] помер [PERSON] - дідусь позивача, після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді права власності на: житловий будинок [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 0,2402 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5124183600:02:001:0104, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельну ділянку площею 0,5180 га, яка розташована на території Орлівської сільської ради Ренійського району Одеської області, кадастровий номер 5124183600:01:005:0238, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; земельну ділянку площею 1,6330 га, яка розташована на території Орлівської сільської ради Ренійського району Одеської області, кадастровий номер 5124183600:01:003:0035, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. За час свого життя [PERSON] залишив заповідальне розпорядження на користь позивача. У встановлений законом строк, позивач звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, а відповідач з заявою про відмову від спадщини на користь позивача. Проте постановою від 30 вересня 2020 року, державний нотаріус Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Позивач у судове засідання не з`явилась, до суду надійшла заява, відповідно до якої вона просила розглядати справу за її відсутності, позов підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про визнання позову, в якій також просила розглядати справу за її відсутності, проти задоволення позову не заперечував. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді права власності на: житловий будинок [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 0,2402 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5124183600:02:001:0104, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельну ділянку площею 0,5180 га, яка розташована на території Орлівської сільської ради Ренійського району Одеської області, кадастровий номер 5124183600:01:005:0238, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; земельну ділянку площею 1,6330 га, яка розташована на території Орлівської сільської ради Ренійського району Одеської області, кадастровий номер 5124183600:01:003:0035, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. За час свого життя [PERSON] залишив заповідальне розпорядження на користь позивача. У встановлений законом строк, позивач звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, а відповідач з заявою про відмову від спадщини на користь позивача. Частиною 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Прийняття спадщини є фактом, який відображає волю спадкоємця отримати майно після смерті спадкодавця. Тобто [PERSON] прийняла спадщину в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України, оскільки їй воля, як спадкоємця за заповітом, була виражена у її діях щодо подачі відповідної заяви до нотаріуса. Через деякий час, відповідно до вимог чинного законодавства, позивач звернулась до державної нотаріальної контори щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, однак, відповідно до постанови від 30 вересня 2020 року, державний нотаріус Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно. У підтвердження своїх позовних вимог, позивач надала суду копії документів, які підтверджують право власності померлого [PERSON] , копію заповіту та інші докази, що підтверджують обґрунтованість позовних вимог, а відсутність оригіналів правовстановлюючих документів не може бути підставою для невизнання права власності за спадкоємцем. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Частина 5 ст. 1268 ЦК України передбачає, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частина 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У даному випадку визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Отже, всі вказані обставини знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та не викликають у суду жодних сумнівів. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, відповідають чинному законодавству, а тому мають бути задоволені. Позивачем у позові та під час розгляду справи не заявлялись вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладення цих витрат на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved