Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що перебуває з відповідачем у шлюбі, зареєстрованому 12 серпня 2006 року у Соледарській міській раді Донецької області, проте подружні відносини між ними не склалися, в теперішній час вони не проживають разом, спільного господарства не ведуть більше року. Від шлюбу мають доньку - [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], які проживають з позивачем. Зазначає, що їхній з відповідачем шлюб виявився невдалим, спільне сімейне життя не склалося; вони не зійшлись характерами, через це у них стали виникати непорозуміння з приводу сімейного життя, що сприяло охолодженню їхніх почуттів. Вважає, що її спільне з відповідачем життя, як подружжя, є неможливим, оскільки сім'я фактично розпалася, зберегти її неможливо, шлюб між ними носить лише формальний характер. Просить шлюб розірвати. Позивач в судовому засіданні наполягала на задоволенні позову, надавши пояснення про те, що з січня 2015 року відповідач проживає у Грузії, з нею подружні відносини не підтримує та не виявляв бажання, щоб вона з дітьми поїхали разом з ним. Крім того, зазначила, що на даний час діти проживають спільно з нею, за місцем її реєстрації, у квартирі, яка є власністю відповідача. Також вона підтримує відносини з іншим чоловіком, з яким бажає бути разом. Просить позов задовольнити. Представник позивача позов підтримав, просить такий задовольнити з мотивів, викладених у ньому, а також зважаючи на пояснення позивача. Відповідач у судове засідання не з'явився, скориставшись правом на представництво. Представник відповідача в судовому засіданні, після надання сторонам строку на примирення, надав пояснення про те, що дійсно відповідач проживає з січня 2015 року у Грузії та, оскільки позивач сама вказала, що у неї є інший чоловік, з яким вона бажає бути разом, ствердив, що відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу між ним та позивачем. Також додатково зазначив, шо відповідач залишає за собою право в подальшому звернутись до відповідних органів щодо визначення місця проживання дітей з батьком. На цей час діти фактично проживають з позивачем, відповідач проживає у Грузії, не має там свого власного житла, яке б належало йому на праві приватної власності, але має квартиру в Україні, що належить йому на праві приватної власності, де і зареєстровані його діти і позивач, не має постійного доходу, а отримує на цей час допомогу від Грузії щомісячно як біженець або особа, вимушено переміщена з окупованих територій Грузії, і тому, розуміючи вимоги законодавства, не заперечує проти того, що тимчасово його діти будуть проживати з позивачем як одним з батьків. Також надав пояснення про те, що відповідач добровільно виконує рішення суду про стягнення аліментів та здійснює виплати на утримання дітей. Оскільки вважає, що діти проживають з позивачем тимчасово, просить суд, на підставі пункту 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» в резолютивній частині рішення вказати наступне: зобов'язати [PERSON] не чинити перепон у спілкуванні [PERSON] з його дітьми [PERSON] та [PERSON] як засобами телекомунікаційного зв'язку, інтернет-зв'язку та іншими каналами сучасних засобів спілкування на той час, коли [PERSON] буде знаходитись в Україні; зобов'язати [PERSON] погоджувати з [PERSON] зміну місця реєстрації, проживання та перебування заздалегідь (не менше ніж за місяць), а у разі необхідності і отримувати при цього його письмову згоду; зобов'язати [PERSON] не чинити перепон при поїздках [PERSON] та [PERSON] до свого батька в іншу державу (в даному випадку в Грузію) за рахунок [PERSON] та у супроводі їх баби [PERSON] або батька [PERSON]; визначити, що [PERSON] та [PERSON] проживають разом з їх батьком [PERSON] під час його перебування в Україні; зобов'язати [PERSON] погоджувати з [PERSON] питання виховання [PERSON] та [PERSON] (вибір навчальних закладів, спортивних закладів, проведення дозвілля дітьми, участь в громадській діяльності та таке інше). Крім того просить визначити як тимчасове місце проживання дітей [PERSON] та [PERSON] разом з матір'ю [PERSON] до моменту вирішення цього питання поміж батьками або шляхом укладення відповідного письмового договору або за рішенням суду, а також просить витрати по сплати судового збору залишити за позивачем. Представник відповідача в судовому засіданні просить суд вирішити питання, вказані в заяві якщо не у резолютивній частині рішення про розірвання шлюбу, то в окремій ухвалі. Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який 12 серпня 2006 року зареєстрований у Соледарській міській раді Донецької області, про що складено відповідний актовий запис № 57 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с.6). Сторони є батьками [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 16 жовтня 2007 року Соледарською міською радою Донецької області (а.с.5), та свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 23 січня 2012 року Соледарською міською радою Донецької області (а.с.5 на звороті). Як встановлено у судовому засіданні, на даний час діти проживають з матір'ю, за місцем реєстрації сторін, за адресою: [ADDRESS] Відповідно до ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У відповідності до положень ч.2 ст.104, ч.3 ст.105, ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно з ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. У судовому засіданні встановлено, що сторони подружніх відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть та проживають окремо, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує. Відтак позов про розірвання шлюбу є підставним. Суд зауважує, що сам факт припинення сімейних відносин із власником квартири не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення, що випливає зі статей 9, 156, 157 Житлового кодексу Української РСР. Відтак розірвання шлюбу не суперечитиме інтересам неповнолітніх дітей та не вступатиме у конфлікт з необхідністю їхнього проживання з одним із батьків, оскільки відповідач проживає за кордоном та не має можливості на даний час забезпечити їх житлом там, а позивач зареєстрована та проживає у квартирі, яка є власністю відповідача. Разом з тим, щодо заяви представника позивача з вимогами про зобов'язання позивача вчинити певні дії щодо порядку спілкування з дітьми, не чинити перешкоди у виїзді дітей за межі України, забезпечити участь відповідача у вихованні дітей, а також про визначення місця проживання дітей на час приїзду відповідача в Україну, суд звертає увагу на наступне. Так, згідно з п.14 Постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України надав роз'яснення про те, що у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Відповідач з позовною заявою/зустрічною позовною про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми, визначення порядку спілкування з дітьми тощо до суду не звертався. У судовому засіданні суд роз'яснив представнику відповідача право на подання позовної заяви з відповідними позовними вимогами, яке йому зрозуміле. Проте представник відповідача наполягає на вирішення вимог його заяви при розгляді справи про розірвання шлюбу в порядку, передбаченому п.14 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, та не скористався правом на звернення із зустрічним позовом. Суд зауважує, що у п.1 цієї ж Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що при розгляді справ, які виникають у зв'язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень, зокрема, Конституції України, норм СК, Цивільного процесуального кодексу України. Частиною 1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до положень ст.15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, серед іншого, із сімейних відносин, в порядку позовного провадження. Позов пред'являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції, де вона реєструється, з дотриманням порядку, встановленого частинами другою і третьою статті 11-1 цього Кодексу, та не пізніше наступного дня передається визначеному судді. Позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою (ч.ч.1, 2 ст.118 Цивільного процесуального кодексу України). Крім прав, визначених у статті 27 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач має право пред'явити зустрічний позов. Таким чином, за наявності спору про право цивільне, суд здійснює розгляд справ не інакше як за зверненням (позовною заявою), яке за формою та змістом відповідає вимогам, передбаченим процесуальним законом. Окрім того, у відповідності до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданим у п.13 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», у резолютивній частині рішення повинно бути зазначено, зокрема, конкретні дії, які відповідач повинен вчинити та на чию користь. Таким чином, суд не вправі вирішувати вимоги поданої представником відповідача заяви, які по своїй суті є позовними вимогами, без звернення відповідача з позовною заявою, не досліджуючи факти та відповідні докази, а також зобов'язувати до вчинення будь-яких дій позивача чи іншу особу, яка не є відповідачем у справі. Також, у відповідності до вимог ч.1 ст.211 Цивільного процесуального кодексу України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону і встановивши причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення цих причин та умов. Отже, підставою для постановлення окремої ухвали є виявлення судом порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Суд має право, але не зобов'язаний постановляти окрему ухвалу. У судовому засіданні судом не встановлено порушення закону, а відтак суд не вбачає підстав для винесення окремої ухвали. Водночас, суд звертає увагу на те, що ст.141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. У відповідності до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до п. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідач не заперечує проти того, щоб тимчасово діти проживали разом з позивачем, стверджує, що добровільно виплачує аліменти, не зважаючи на відповідне рішення суду, та залишає за собою право на звернення з вимогами про визначення місця проживання дітей. Суд також роз'яснює відповідачеві його безумовне право на участь у вихованні дітей, право на узгодженням з позивачем порядку спілкування з дітьми. У випадку наявності перешкод зі сторони матері, батько має право на звернення з відповідним позовом до суду. З огляду на викладене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, суперечить інтересам сторін, тому позов про розірвання шлюбу слід задовольнити. З відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати - сплачений судовий збір, на підставі ст.88 Цивільного процесуального кодексу України.

Outcome: approved