Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

Позивач звернулась в суд із позовом, де зазначила, що з 02.01.2008 року працювала на посаді медичної сестри у Житомирській обласній комунальній спеціалізованій аварійно-рятувальній службі Житомирської обласної ради (ЖОКСАРС). 03.06.2014 року керівником служби видано наказ № 26 «Про попередження щодо скорочення посади медичної сестри служби, 01.08.2014 року видано наказ № 53 «Про скорочення посади медичної сестри служби», згідно якого посада медичної сестри скорочується з 03.08.2014 року. Позивач вказує на те, що даними наказами не передбачено звільнення працівника, проте 04.08.2014 року їй видано трудову книжку із записом про звільнення з посади з 03.08.2014 року на підставі п.1 ст. 40 КЗпПУ. Позивач вважає винесені накази такими, що не відповідають вимогам законодавства та підлягають скасуванню. Так, наказ № 26 «Про попередження щодо скорочення посади медичної сестри служби» не містить посилання на нормативний документ (наказ), який безпосередньо і вказує на скорочення штату працівників. Зауваження у наказі про відсутність коштів на оплату праці медичної сестри, на думку позивача, не відповідають дійсності. В порушення положень ст. 49-2 КЗпП України відповідач не довів до відома державної служби зайнятості про наступне звільнення працівника. Виданий наказ від 01.08.2014 року № 53 «Про скорочення посади медичної сестри служби» повторно вказує на необхідність скорочення посади у зв»язку з відсутністю належного фінансування, водночас, не містить вимог про звільнення працівника. Вказуючи на неможливості однозначного сприйняття наказів як внутрішньо розпорядчих і обов»язкових актів, позивач просить їх визнати незаконними та скасувати. Також зауважує на відсутності рішення профспілкової організації про надання згоди на звільнення працівника, з відповідним клопотанням роботодавець не звертався. У зв»язку з наведеними обставинами, позивач просить визнати незаконними та скасувати накази від 03.06.2014 року № 26, від 01.08.2014 року № 53, поновити на роботі на посаді медичної сестри, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу на час винесення рішення про поновлення на роботі, стягнути моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з вищевикладених підстав. Представник позивача позов підтримав, просив задовольнити. При цьому зауважив, що 28.04.2014 року зборами працівників ЖОКСАРС створено первинну профспілкову організацію, затверджено її статут. Вказані обставини підтверджено протоколом установчих зборів працівників № 1. Зауважив, що відповідно до ст. 16 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» профспілка, об'єднання профспілок набувають права юридичної особи з моменту затвердження статуту (положення). Статусу юридичної особи набувають також організації профспілки, які діють на підставі її статуту. Тому, відсутність фактичної легалізації не може бути підставою, за якою роботодавець не повинен звертатись із поданням на отримання згоди щодо звільнення працівника. Начальник Житомирської обласної комунальної спеціалізованої аварійно-рятувальної служби Житомирської обласної ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначив, що згідно передбаченого фінансування кошти на оплату праці медичної сестри передбачалось на 6 місяців. За таких умов ним було прийняте рішення про скорочення посади. Представник відповідача позовні вимоги не визнав та вказав, що необхідні до виконання положення ст.ст. 40-44 КЗпП України роботодавцем виконано. Рішення про визначення чисельності штату віднесено до компетенції начальника згідно зі статутом та укладеним із Володіним А.В. контрактом. Саме рішення про скорочення штату не повинно обґрунтовуватись, оскільки відноситься до внутрішньогосподарських. Також зауважив, що повноваження профспілкової організації виникають з моменту її легалізації, водночас, на час прийняття рішення про звільнення працівника така організація не легалізована. Заслухавши пояснення учасників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив. Позивач [PERSON] працювала на посаді медичної сестри у Житомирській обласній комунальній спеціалізованій аварійно-рятувальній службі Житомирської обласної ради з 02.01.2008 року. 03.06.2014 року начальником служби Володіним А.В. видано наказ № 26 «Про попередження щодо скорочення посади медичної сестри служби», де вказано на рішення попередити [PERSON] про скорочення з 03.08.2014 року посади медичної сестри, необхідності доведення наказу до відома [PERSON] Також, 01.08.2014 року начальником служби видано наказ № 53 «Про скорочення посади медичної сестри служби», в якому йдеться про скорочення з 03.08.2014 року посади медичної сестри [PERSON], доведення наказу до відома [PERSON], оформлення та проведення розрахунків. Дослідженою в судовому засіданні копією трудової книжки підтверджено внесення запису за № 20 від 03.08.2014 року про звільнення з роботи за ст. 40 п.1 КЗпПУ «По скороченню штатів» згідно наказу № 53 від 01.08.2014 року. Штатним розписом, затвердженого 04.08.2014 року, посада медичної сестри служби не передбачена. Суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову з таких підстав. Відповідно до п.1 ч. 1ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Як вказано у листі Міністерства соціальної політики від 22.03.2012 року «Про затвердження штатного розпису» прийняття, затвердження керівником підприємства штатного розпису провадиться шляхом видання спеціального локального нормативного акта (наказу), який буде визначати кількість працівників кожної професії з розподілом штатних одиниць за структурними підрозділами підприємства. В судовому засіданні представник відповідача - начальник служби, пояснив, що наказ від 03.06.2014 року необхідно сприймати як попередження про наступне вивільнення. Суд зауважує, оскільки наказом є розпорядчий документ, який видає керівник підприємства, організації, установи задля вирішення основних і оперативних завдань, прийняття рішення про скорочення штату слід супроводжувати виданням наказу, який і буде фактично встановлювати новий (змінений) штатний розпис. Прийнятий наказ від 03.06.2014 року не відповідає вищенаведеним вимогам, не направлений на врегулювання внутрішньої господарської діяльності організації, має ознаки індивідуальної скерованості. Одночасно з виданням такого наказу не було визначено штатний розпис із зазначенням кількості працівників кожної професії. З досліджених в судовому засіданні матеріалів справи вбачається, що штатний розпис, який виключає посаду медичної сестри служби, погоджено 04.08.2014 року, час дії визначено з тієї самої дати. Наказ про затвердження такого розпису начальником служби не приймався. Не може бути визнано й таким, що відповідає вимогам законодавства виданий наказ від 01.08.2014 року № 53. Вказаний акт містить зауваження про скорочення посади медичної сестри, має вказівку на постанову КМУ № 65 від 01.03.2014 року «Про економію державний коштів та недопущення втрат». В судовому засіданні начальник служби пояснив, що саме вказаний наказ став підставою звільнення позивача. Суд звертає увагу, що невизначеність та неоднозначність інформації, які містить наказ як розпорядчий документ, є неприпустимою. Згідно з ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем не надано доказів на підтвердження вимог вищенаведеної норми з приводу повідомлення державної служби зайнятості про звільнення працівника. З урахуванням встановлених обставин, оцінюючи докази за внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку про необхідність скасування наказів від 03.06.2014 року № 26; від 01.08.2014 року № 53, поновлення позивача на роботі на займаній посаді медичної сестри служби. Вирішуючи питання про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, суд враховує положення, закріплені у «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, приймає до уваги середньоденний заробіток особи в сумі 42,32 грн., період, протягом якого позивач була позбавлена права на отримання заробітної плати: з 04.08.2014 року по день постановлення рішення. Розмір втраченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу становитиме 1994,24 грн. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на працю віднесено до основних та фундаментальних, захищених основним Законом України, інтересів особи. Порушення таких прав призводить до істотного впливу на життєдіяльність людини. Судом враховано, що внаслідок звільнення позивач зазнала суттєвих змін в організації життя, була позбавлена на отримання законного доходу. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON]. [PERSON] підтвердили, що позивач переживала з приводу звільнення, вказане відбилось на емоційному стані. Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України у постанові N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, приймаючи до уваги період порушення прав особи, а також те, що позивач є пенсіонером, отримує пенсію, суд вважає необхідним визначити розмір моральної шкоди в сумі 1000,00 грн.

Outcome: partial