Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

Позивач звернувся у вересні 2013 року до суду із позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 19.03.2008 року між ним та [PERSON] було укладено кредитний договір № KRKRA800000001, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 51517,48 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 9,00% на рік з кінцевим терміном повернення 18.03.2013 року. Вимоги до відповідачки що випливають із вказаного кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» та з відповідачами [PERSON], [PERSON] договорів поруки. Відповідачка [PERSON] зобовязання за кредитним договором належним чином не виконувала, у звязку з чим виникла заборгованість станом на 11.07.2013 року у розмірі 237650,83 грн., яка складається з: 50166,77 грн. заборгованість за кредитом, 17220,23 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 26424,52 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 132284,51 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 250 грн. штраф (фіксована частина), 11304,80 грн. штраф (процентна складова). Просив стягнути з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором № KRKRA800000001 від 19.03.2008 року у розмірі 227650,83 грн. , судові витрати, стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивача витрати на юридичну допомогу у розмірі 3200 грн. та стягнути з відповідачів суму у розмірі 10000 грн. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.10.2013 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» були задоволені частково. Ухвалою суду від 28.05.2014 року заочне рішення суду від 18.10.2013 року було скасовано та справу призначено до розгляду у загальному порядку. Відповідач [PERSON] подав зустрічний позов про визнання договору поруки недійсним. Ухвалою суду від 17.12.2015 року зустрічна позовна заява [PERSON] про визнання договору поруки недійсним була залишена без розгляду. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» при новому розгляді справи подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідачі у судове засідання не зявилися. Повідомлені належним чином. Причину неявки суду не повідомили. Представник позивача не заперечувала проти розгляду справи без участі відповідачів. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до укладеного кредитно-заставного договору № KRKRA800000001 від 19.03.2008 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 51517,48 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 9,00% на рік з кінцевим терміном повернення 18.03.2013 року. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Згідно ст. 1054 ЦК України, обовязком позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним. Право кредитора, в даному випадку, вимагати від боржника повернення кредиту, передбачене ст. 1050 ЦК України. Відповідачка неналежно виконувала умови договору виникла заборгованість станом на 11.07.2013 року у розмірі 237650,83 грн., яка складається з: 50166,77 грн. заборгованість за кредитом, 17220,23 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 26424,52 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 132284,51 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 250 грн. штраф (фіксована частина), 11304,80 грн. штраф (процентна складова). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Згідно положень ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Пунктами 13.2., 13.3., 13.4. кредитного договору № KRKRA800000001 від 19.03.2008 року передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожен день прострочення. У той самий час, згідно з пунктами 13.5., 13.6., 13.7. даного кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених даним договором. Оскільки штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, їх одночасне застосування за одне і те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором є недопустимим, підлягає стягненню з відповідача тільки пеня. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2003цс/15 від 21 жовтня 2015 року, яка є обовязковою для застосування у відповідності до вимог ст. 360-7 ЦПК України. Розмір пені, який визначений банком у заборгованості за вказаним кредитним договором значно перевищує розмір збитків банку, а тому відповідно до положень ч. 3 ст. 551 ЦК України підлягає зменшенню до 30000 грн. Так, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду,якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-100цс/14 від 03 вересня 2014 року, яка є обовязковою для застосування у відповідності до вимог ст. 360-7 ЦПК України. Таким чином, загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідачки [PERSON]В становитиме 123811,52 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушенням зобовязання боржником. Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Предявленням вимоги до поручителя як направлення або вручення йому вимоги про погашення боргу так і предявлення до нього позову. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позивальником зобовязання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобовязань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України. У постанові Верховного Суду України у справі № 6-53цс/14 від 17 вересня 2014 року, яка є обовязковою для застосування у відповідності до вимог ст. 360-7 ЦПК України, викладена правова позиція, відповідно до якої закінчення строку, установленого договором поруки, так само як і сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладання договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Зобовязання за договором № KRKRA800000001 від 19.03.2008 року забезпечено порукою згідно договорів поруки № KRKRA800000001 від 19.03.2008 року, укладеного з [PERSON] та [PERSON] Згідно висновку № 38911-15 судової почеркознавчої експертизи від 11.11.2015 року підпис від імені [PERSON]В, в графі «Поручитель» договору поруки № KRKRA800000001 від 19.03.2008 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису. Таким чином, договір поруки № KRKRA800000001 від 19.03.2008 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], є нікчемним правочином відповідно до ст. 215 ЦК України. Тому не підлягає стягненню з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № KRKRA800000001 від 19.03.2008 року. Як встановлено у судовому засіданні боржник [PERSON] та поручитель [PERSON] первинно взяли на себе зобовязання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 18 березня 2013 року, сплачуючи її частинами щомісячними платежами у розмірі 1536,21 грн. у строк з 20 по 24 число кожного місяця. Таким чином, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору. Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, боржником було порушено зобовязання щодо своєчасної сплати щомісячних платежів та з 25.06.2008 року виникла заборгованість. Отже заборгованість, з приводу якої заявлений позов у справі, виникла у боржника за період з 25.06.08 по 11.07.2013 року у звязку з несплатою боржником поточних щомісячних платежів із погашенням кредиту та процентів за користування ним. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобовязання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обовязку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобовязань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 19.03.2014 року у справі 6-20цс14. Оскільки поручитель відповідно до статті 554 ЦК України відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень ч. 4 ст. 559 ЦК України) повинні застосовуватися і до поручителя. Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Чергові платежі за кредитним договором боржник повинен був здійснювати до 24 числа кожного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів починається обрахування встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку для предявлення вимог до поручителя. Тому суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з [PERSON]О заборгованості за кредитним договором № KRKRA800000001 від 19.03.2008 року задоволенню не підлягають. Зобовязання за договором № KRKRA800000001 від 19.03.2008 року забезпечено порукою згідно договору поруки № 167 від 20.10.2010 року, укладеного з ПАТ «Акцент-Банк». Відповідно до розяснень, викладених в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України або ГПК України віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Пунктом 15 даної Постанови визначено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути обєднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні. Не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Аналогічний висновок викладений в Постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі № 6-745ц15. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що провадження у справі в частині позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк» підлягає закриттю., повідомивши позивача, що розгляд даних вимог віднесено до юрисдикції господарського суду. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача стягується сплачений судовий збір пропорційно задоволеним вимогам. На підставі викладеного,

Outcome: partial