Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що вона на підставі договору дарування від 18.06.2014 року є власником квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі зареєстрована вона зі своїми дітьми та її брат [PERSON] Відповідач у вказаній квартирі не проживає понад п'ять років. Просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав зазаначених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, покази свідка, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини: - відповідно до договору дарування від 18.06.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Ларічевою Н.А., [PERSON] належить квартира [ADDRESS]; - згідно з довідкою № 3779 від 06.08.2015 року, виданої ТОВ «Україна», за адресою: [ADDRESS], зареєстрований [PERSON]. - свідок [PERSON] підтвердив той факт, що відповідач є його сином, у вказаній квартирі не проживає більше п'яти років, його особистих речей кватирі не має. - згідно з актом про не проживання особи, складеним ТОВ «Україна» 07.08.2015 року та підписаного власниками квартир в будинку [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає більше п'яти років, ніяких спроб на вселення не вчиняв, до вказаної квартири ніколи не приходив, претензій чи конфліктів з приводу його не проживання не виникало. З 2005 року у вказаній квартирі проживає [PERSON] з дітьми. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З врахуванням встановлених обставин справи, суд вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням, відповідно позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243, 60 грн.

Outcome: approved