Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-29 00:00:00

Позивач звернувся із позовом до відповідача про визнання права власності на майно, в якому зазначив, що 15.06.1978 між ним та відповідачем було укладено шлюб, від якого вони мають повнолітню доньку [PERSON] . У 1981 році їх подружжям за спільні кошти було придбано квартиру за адресою [ADDRESS] , до якої вони вселилися сім`єю 05.04.1982. 11.10.2002 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. 09.01.2003 відповідач отримала свідоцтво про право власності на спірну квартиру. Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01.06.2017 позивача визнано таким, що втратив право користування спірною квартирою. Позивач вказує на те, що відповідач не визнає його право власності на частину спірної квартири, тому таке право підлягає визнанню у судовому порядку. На підставі викладеного позивач зазначає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, тому він має право на Ѕ частину вказаної квартири, у зв`язку з чим просить суд визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 17.09.2018 було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 15.04.2019 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Вказували на те, що позовні вимоги є правомірними, оскільки спірне майно було набуте під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Строк позовної давності не пропущений, оскільки позивач звернувся до суду протягом трьох років з моменту ухвалення судом заочного рішення про визнання його таким, що втратив право користування, і після отримання якого, позивач довідався про порушення його прав. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, подали до суду відзив на позовну заяву, в якому просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що саме відповідач вносила грошові кошти на рахунок кооперативу за спірну квартиру. Також вказали, що заочне рішення суду про визнання позивача таким, що втратив право користування спірною квартирою, набрало законної сили, оскільки не переглядалося. Крім того, зазначили, що протягом 16 років позивача не хвилювала доля як квартири, так і його доньки та онука в цілому, при цьому позивач був обізнаний про те, що його права порушені оскільки він не мав та немає доступу до спірної квартири приблизно з 2002 року. Враховуючи вказане відмітили, що позивач звернувся поза межами строку позовної давності, тому просили застосувати наслідки пропуску такого строку. Позивач подав відповідь на відзив відповідача, в якій зазначив, що внесення відповідачем грошових коштів на рахунок кооперативу не свідчить про те, що кошти були особистими. Посилання відповідача на не проживання позивача у спірній квартирі не є підставою стверджувати, що спірна квартира не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Щодо пропуску строку позовної давності при зверненні до суду з вказаним позовом позивач пояснив, що залишив квартиру добровільно, і ніхто його прав не порушував, а про існування рішення суду про визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою, позивач дізнався лише у червні 2018, тому жодних строків ним не порушено. Відповідачем було подано заперечення на відповідь на відзив, в яких вона зазначила, що ще під час процесу розлучення повідомляла позивача про її плани щодо проведення ремонту у спірній квартирі та про те, що вхідні замки будуть змінені, однак позивач не цікавився квартирою, не з`ясовував хто в ній проживає, не сплачував комунальні послуги та не претендував в цілому на квартиру. У 2012 році комісія мешканців будинку склала акт про не проживання позивача в спірній квартирі з 2002 року та що за всі комунальні послуги сплачувала особисто відповідач. Заслухавши пояснення учасників, допитавши свідків, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається з матеріалів справи, 15.06.1978 між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серія [NUMBER] , виданим 07.09.2002 відділом реєстрації актів громадянського стану Коростишівського районного управління юстиції Житомирської області (а.с. 58). Від зареєстрованого шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.54). 11.10.2002 укладений між сторонами шлюб було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 11.10.2002 Відділом реєстрації актів громадянського стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, прізвище дружини після розірвання шлюбу [PERSON] (а.с.57). За час перебування у шлюбі сторонами було придбано квартиру [ADDRESS] , загальною площею 68,9 кв.м., житловою площею 44,4 кв.м. (а.с. 27,28,30). Так, згідно копії ордеру №031463 серія Ж від 11.05.1982, виданого виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів, [PERSON] на сім`ю з трьох осіб - її, чоловіка [PERSON] та доньку [PERSON] , видано ордер на право зайняття трьох кімнат в окремій квартирі [ADDRESS] . Згідно довідки ЖБК «Оболонь-9» б/н від 10.08.2018 рішенням Київської міської ради народних депутатів від 13.02.1981 №197 [PERSON] була затверджена членом ЖБК та отримала трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Загальна вартість вказаної квартири станом на 1981 рік становила 9895,69 рублів. Перший внесок за квартиру в сумі 4500 рублів внесла [PERSON] , останній внесок в сумі 2497,79 рублів внесено у 1991 році. Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що повна вартість спірної квартири була внесена у період, коли сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Статтями 15, 16 Закону України «Про власність» було визначено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. На момент сплати всіх необхідних платежів за спірну квартиру, діяли норми КпШС України, відповідно до частини першої статті 22 якого майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що спірне нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] , набуте сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Зі свідоцтва про право власності серія САА №742573, виданого 09.01.2003 Головним управлінням житлового забезпечення КМДА, убачається, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] . Як убачається із довідки ф.3 від 24.05.2016 наданої Головою правління ЖБК «Оболонь - 9» (а.с. 91), позивач з 2001 року у спірній квартирі не проживає. З акту від 19.07.2012 слідує, що позивач у спірній квартирі не проживає без поважних причин з 2002 року. Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01.06.2017 позивача було визнано таким, що втратив право користування спірною квартирою з тих підстав, що він протягом 14 років спірною квартирою не користується без поважних причин. Матеріали справи не містять відомостей про те, що зазначене заочне рішення переглядалося у встановленому порядку. Сторона позивача також не вказувала на те, що зверталася до суду із заявою про перегляд заочного рішення. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що обставини, які встановлені заочним рішенням суду, яке набрало законної сили, відповідають дійсним обставинам справи. Позивач у судовому засіданні визнав той факт, що після припинення стосунків із відповідачем, він спірним майном не цікавився, витрати на його утримання не ніс. Вказані обставини узгоджуються із поясненнями відповідача та показами допитаних у судовому засіданні свідків. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що є сусідкою відповідача, а також головою Правління ЖБК «Оболонь-9», проживає в будинку з 1982 року. Повідомила, що з 2000-х років по 2017 рік не бачила позивача, оскільки він не приходив до квартири. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] зазначила, що є донькою сторін. Вказала, що позивач у спірній квартирі не проживає з 2000-х років, оскільки пішов з дому та йдучи вказував, що йому нічого не потрібно, зокрема, і квартира. Також свідок зауважила, що мама (відповідач в справі) у 2015 здійснювала ремонтні роботи у спірній квартирі та повідомляла про це батька (позивача), проте він відмовився допомагати їй фінансово, оскільки в квартирі не мешкає. У своєму вступному слові 12.06.2019 позивач повідомив, що кошти на перший внесок за спірну квартиру було надано його батьками, інші внески були зроблені за рахунок коштів, які набувалися сторонами спільно. Зазначав, що у заочному рішенні суду вказані неправдиві відомості про те, що відповідачу не було відомо місце проживання позивача, оскільки відповідач знала де позивач проживає та приходила до місця його мешкання для з`ясування спірних питань. На питання суду пояснив, що приблизно у 2002 - 2003 роках він звертався до відповідача із вимогою про поділ спільного майна або надання відповідачем коштів для подальшої можливості придбання позивачем особистого житла. Вказував на те, що пропонувалося розділити спільне майно між позивачем, відповідачем та їхньою донькою у рівних долях. На вказану вимогу, позивач отримав відмову. На уточнююче питання суду про звернення позивача до відповідача із вимогою про поділ спільного майна будь - яким чином позивач повідомив, що висловлював відповідачу свою вимогу про такий поділ приблизно у 2003 - 2004 роках, однак знову отримав відмову. Після повторної відмови відповідача від позасудового поділу спільного з позивачем майна, позивач тривалий час не ініціював питання про такий поділ оскільки сподівався, що спір може бути вирішено у позасудовому порядку, але жодних дій не відбувалося. Приблизно у 2015 - 2016 роках позивач телефонував спільній із відповідачем доньці та поцікавився про можливість отримання його частки від спільного майна, однак йому знову було повідомлено, що ніхто нічого ділити не збирається, оскільки майна, яке належить позивачу немає. Відповідач у своєму вступному слові пояснила, що ще при вирішенні питання про розірвання шлюбу піднімалося питання про можливі способи поділу спірної квартири. Нею було запропоновано продати її, а кошти поділити порівну між позивачем, відповідачем та їхньою донькою, однак позивач не бажав вирішувати будь - які матеріальні питання зазначивши, що йому потрібно лише розірвання шлюбу у зв`язку із стосунками з іншою жінкою. Оскільки позивач не вчиняв дій направлених на поділ спільного майна, відповідач отримала свідоцтво про право власності на таке майно на своє ім`я. Зазначала, що з моменту припинення шлюбних стосунків і розірвання шлюбу, позивач не ніс тягар утримання спірної квартири, всі кошти сплачувалися саме відповідачем. За рахунок відповідача було проведено ремонтні роботи, замінені вхідні двері, замки, вікна тощо. Позивач не мав доступу до спірної квартири хоча повинен був цікавитися нею та нести тягар її утримання, чого не робив, оскільки проживав з іншою жінкою і не бажав витрачати власні кошти на майно, яким не користується. Таким чином, не знайшло свого підтвердження посилання на те, що позивач довідався або повинен був довідатися про порушення відповідачем його права або 26.10.2016 або 01.06.2017 і саме з цього часу повинен вестися відлік для визначення трирічного строку позовної давності. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що позивач знав про можливість поділу спірної квартири ще у 2002 - 2004 роках, оскільки в цей період звертався до відповідача із вимогою про поділ спільного майна, яка задоволена не була, тому про порушене право позивача йому було чи повинно мало бути відоме саме в цей період. Частиною третьою статті 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого процесуальним законом про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 61-/894/16-ц (провадження № 61-5386св18) та постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі №6-17цс17. Згідно пунктів 3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи наявність заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, а також те, що позивач звернувся до суду з позовною заявою лише 10.09.2018, тобто після спливу строку позовної давності, та не ставив перед судом питання про поновлення такого строку, то суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання права власності на спільне майно у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Окрім цього, між адвокатським об`єднанням «Барген» в особі керуючого партнера Гевка А.В. та [PERSON] укладено договір про правову допомогу №02/2019 від 24.01.2019, видано ордер серія КС №377932 від 24.01.2019 на представництво інтересів відповідача, згідно актів приймання-передачі наданих послуг №1 від 31.01.2019, №2 від 31.01.2019, №3 від 16.04.2019, №4 від 13.06.2019, №5 від 23.12.2019 за надання правової допомоги відповідачем сплачено 18900 грн., що підтверджується відповідними меморіальними ордерами (а.с. 184-186,188-193). Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 4 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. В свою чергу частини 5, 6 статті 137 ЦПК України визначають, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Представник позивача вказуючи на неспівмірність витрат на правничу допомогу, не навів жодного суттєвого доводу на підтвердження зазначеної обставини, тому суд не може взяти до уваги такі посилання сторони позивача. Таким чином, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 18900 грн. Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed