Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даною позовною заявою, обґрунтовуючи яку зазначила, що 31 травня 2011 року між нею та відповідачкою був укладений договір позики згідно якого позивач передав, а відповідач отримав 5000 гривень, які зобов'язувалась повернути до 31 вересня 2011 року. Отримавши кошти від позивача, відповідач їх у час визначений договором не повернула, почала ухилятися від зустрічей, ігнорувати позивача, а тому остання просить в судовому порядку стягнути з відповідача суму боргу 5000 грн., пеню 1200 грн., та судові витрати, сплачені при зверненні до суду. В судовому засіданні позивач, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити так як відповідач отримавши кошти від позивача їх не повертає, почала ухилятися від зустрічей, ігнорує її, а тому просить в судовому порядку стягнути з відповідача на користь позивача дані кошти. Відповідач заперечивши проти позову в повному обсязі пояснила, що вона працювала у позивача. Позивач [PERSON] повідомила, що по її вині в магазині виникла недостача, яку необхідно повертати, тому вона написала розписку та працюючи на позивача повинна була повертати кошти. Вона перебуваючи під впливом позивача написала дану розписку самостійно так як вважала, що з часом, працюючи, кошти поверне. Позивач мені коштів не надавала, вона написала розписку під впливом, а тому просить в позові відмовити повністю. Суд заслухавши сторін, свідків, дослідивши та оцінивши матеріали справи встановив, що між сторонами 31 травня 2011 року був укладений договір позики, згідно якого позивач передала, а відповідач отримала 5000 грн., які зобов'язувалась повернути до 31 вересня 2011 року, що підтверджується копією договору. Отримавши кошти від позивача відповідач свої зобов'язання по їх поверненню не виконала. Встановивши обставини справи суд вважає, що між сторонами виникли спірні цивільні правовідносини щодо повернення позики. Визначивши спірні правовідносини суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори), а згідно ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою ст. 203 ЦК України, а саме зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Дані вимоги в правочині укладені сторонами, відповідач бажала укласти договір з власної ініціативи, в зв'язку з чим сама особисто його підписала та визначила свої зобов'язання, що підтверджується розпискою та поясненнями відповідача в судовому засіданні. Факт написання розписки саме ним, відповідачем не заперечується та стверджується позивачем, тому ця обставина в силу вимог ч.1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Крім цього суд вважає за необхідне, прийняти до уваги покази свідків, [PERSON], та [PERSON], які будучі попереджений про кримінальну відповідальність за дачу суду завідомо неправдивих показів та будучі приведенні до присяги, пояснили, що відповідачка [PERSON] 31.05.2011 року написала розписку про отримання коштів на суму 5000 грн., розписку писала без тиску, власноруч, та зобов'язувалась через шість місяців повернути кошти позивачу. Питання стягнення коштів з відповідача, щодо виявлення недостачі в магазині між позивачем та [PERSON] не виникало. При укладанні договору позивач та відповідач мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, даний правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків перехід коштів від позивача відповідачу, тим самим договір був укладений відповідно до норм ЦК України, що вказує на його правомірність. Договір між сторонами відповідно до ст.1047 ЦК України був укладений в письмовій формі. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановленому договором. Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідач отримавши кошти позивача, в час визначений договором кошти не повернув, тим самим відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, що вказує на правомірність звернення позивача, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму не повернутих коштів. Згідно статті 1051 ЦК України встановлено, що «позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором», але на час розгляду справи позивачем будь-яких доказів підтверджуючих звернення до суду з таким позовом надано не було, а позиція відповідача щодо написання розписки під впливом позивача та обману, в порушення статті 10 ЦПК України, належними і допустимими доказами не доводиться. Що стосується стягнення 2% пені, то дана вимога є необґрунтованою відповідно до вимог чинного законодавства, та задоволенню не підлягає, оскільки до позовної заяви не надано розрахунку, в якому повинно бути чітко визначена сума прострочення сплати заборгованості. Позивач поніс витрати при зверненні до суду, а тому вони відповідно до статті 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial