Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому зазначає, що вона працювала в ОЖБК „Грабарі з 05.11.2009 року по 29.02.2016 року та була звільнена згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. На час звільнення відповідач не провів з нею розрахунок по заробітній платі та іншим платежам, у звязку з чим позивач просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку у сумі 26\~018,43 грн., а також середній заробіток за час затримки при звільненні у розмірі 29\~558,10грн. В судове засідання представник позивача надав заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, підтримав позовні вимоги, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача до судового засідання не зявився, про час та місце розгляду справи завчасно повідомлявся, у встановленому законом порядку, заперечень до позовної заяви не надав, тому, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Зясувавши обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з наступних підстав. У відповідності зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Судом встановлено, що позивач, [PERSON]О, перебувала у трудових відносинах з Обслуговуючим житлово-будівельним кооперативом „Грабарі. Згідно наказу від 29.02.2016 року [PERSON] було звільнено з посади головного бухгалтера, за згодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується... Кожен має право на належні, безпечні та здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче визначеної законом… Право на своєчасне отримання винагороди за працю захищається законом». Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць, через проміжок часу, який не перевищує 14 календарних днів. Статтею\~\~116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі на день звільнення складала 26018,43 грн., а саме: 20967,14грн. заборгованість по заробітній платі та 5051,29грн. компенсація за невикористану відпустку про що свідчить довідка підприємства. Суд визнає бездіяльність відповідача, а саме не виплату заробітної плати, незаконною, такою що\~\~порушує конституційне право [PERSON] на своєчасне отримання винагороди за працю. У звязку з вищевикладеним позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку у загальному розмірі 26\~018,43 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог. Позивач в своєму позові просила суд стягнути з ОЖБК „Грабарі середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 01.07.2014 року по 13.03.2016 року. Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за період з 01.07.2014 року по 28.02.2016 року задоволенню не підлягають, оскільки стягнення середньої заробітної плати за час затримки виплати заробітної плати до звільнення працівника не передбачено нормами трудового законодавства. Середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні, за період з дня звільнення, 29.02.2016 року по дату, зазначену позивачем в позові -13.03.2016 року, складає 620,10 грн. Таким чином суд приходить до висновку що позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні підлягають задоволеню частково, у розмірі 620,10 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial