Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

Позивач звернувся з цим позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором № MKАWGА00000168 від 23.04.2008 року у розмірі 17 957, 56 доларів США, що становить 451 812,21 грн. та сплаченого судового збору. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 23.04.2008 року ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали договір № MKАWGА00000168, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит на суму 52567,44 доларів США із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,04 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування у розмірі 0,96 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п 7.2 даного Договору. У зв`язку із невиконанням відповідачем умов договору станом на 28.08.2019 року у нього виникла заборгованість в сумі 278800,11 доларів США, яка складається з: 17 957, 56 доларів США гривень - заборгованість за тілом кредиту; 47 457, 34 доларів США - - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 3 719, 92 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 209 665, 29 доларів США - пеня за невиконання договору. Зазначає, що кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості. Таким чином, просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 17 957, 56 доларів США, що становить 451812,21 грн. - заборгованість за тілом кредиту та судовий збір у сумі 6777,18 гривень. Ухвалою суду від 12.03.2020 року заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 04.02.2020 року скасовано, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 06 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в позовній заяві зазначив про підтримання позовних вимог в повному обсязі, та в разі неявки відповідача не заперечив проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, представник відповідача [PERSON] подав заяву про розгляд справи у його відсутності. 15 квітня 2020 року представником відповідача подано відзив, в якому зазначив, що позивач навмисно не вказав у даному позові, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № MKАWGА00000168 від 23.04.2008 року було укладено договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку передано майно, а саме: квартира за адресою: [ADDRESS] . Посилається, що 22.10.2016 ПАТ КБ «Приватбанк» набув право власності на предмет іпотеки позасудовому порядку , що підтверджується інформаційною довідкою № 201832719 від 26.02.2002 року. Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином вважає, що після завершення процедури позасудового врегулювання спору будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Іпотекодержатель сам обрав такий спосіб захисту як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження про задоволення його вимог як іпотекодержателя, що містяться і іпотечному договорі та зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки, що розташований за адресою [ADDRESS] . Посилається на правові висновки, викладені в постановах Верховного суду України № 756/3127/15-ц від 20 червня 2018 року , № 727/15793/16-ц від 16.01.2019 року, від 20.11.2019 року № 295/795/19 та № 725/3690/17 від 19.02.2020 року. Враховуючи вищезазначене просить відмовити в позові. 19 травня представником позивача подано відповідь на відзив, в якому представник позивача зазначає, що кредитні зобов`язання за кредитним договором № MKАWGА00000168 від 23.04.2008 року не виконані. Кошти від реалізації предмета іпотеки виявились недостатніми для погашення заборгованості в повному обсязі, що підтверджується випискою по кредитному договору, а тому банк змушений звернутись з даним позовом до суду. Посилається на постанову Вищого господарського суду від 28.5.2013 року, справа № 5023/8491/11, постанову Київського апеляційного суду від 01.10.2015 року № 911/1076/13, Постанову ВСУ від 18.04.2018 року № 761/17280/16. Таким чином просить позов задоволити. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить до такого висновку. Так, відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1055 ЦК України визначена письмова форма укладення кредитного договору. За вимогами ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦПК України, інших актів законодавства. В судовому засіданні належними доказами встановлено, що 23.04.2008 року ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали договір № MKАWGА00000168, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит на суму 52 567,44 доларів США із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,04 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування у розмірі 0,96 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п 7.2 даного Договору ( а с. 10-13). Згідно з п. 8.1 кредитного договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти у сумі 586, 50 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та комісії ( а с. 10-13). [PERSON] порушив взяті на себе згідно кредитного договору зобов`язання з погашення заборгованості по тілу кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, що підтверджується розрахунком заборгованості ( а.с. 5-8). Станом на 28.08.2019 року у відповідача виникла заборгованість в сумі 278 800,11 доларів США, яка складається з: 17 957, 56 доларів США гривень - заборгованість за тілом кредиту; 47 457, 34 доларів США - - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 3 719, 92 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 209 665, 29 доларів США - пеня за невиконання договору. У рахунок забезпечення виконання зобов`язань за даним договором кредиту, 23.04.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира [ADDRESS] . У пункті 33.4 іпотечного договору вказана вартість предмета іпотеки - 371235,50 гривень ( а.с.55-58). Також судом встановлено, що з виписки по кредитному договору № 29099059106772 вбачається, що на погашення заборгованості за кредитним договором були зараховані кошти від реалізації квартири, що була предметом іпотеки за адресою [ADDRESS] в сумі 28088,59 доларів США, а також що позивачем були сплачені грошові кошти в розмірі 1392,39 доларів США ( а.с. 123). Таким чином, звернення в даному випадку стягнення на іпотечне майно боржника не припинило обов`язку [PERSON] перед АТ КБ «Приватбанк» щодо погашення основного боргу, оскільки сума від реалізації предмета іпотеки не покриває вимоги іпотекодержателя. Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Так, за змістом статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до частини третьої статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Окремим видом застави є іпотека (стаття 575 ЦК України). Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку», в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. За змістом частини четвертої статті 591 ЦК України та частини сьомої статті 47 Закону України «Про іпотеку», якщо сума, одержана від реалізації предмета застави (іпотеки), не покриває вимоги заставодержателя (іпотекодержателя), він має право отримати суму, якої не вистачає (решту суми). Таким чином, враховуючи вказані норми закону, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності і надавши їм належну оцінку, дійшов висновку, що сума, одержана від реалізації предмета іпотеки, не покриває вимоги іпотекодержателя, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання відповідних сум. Оскільки вартості набутого у власність позивачем предмета іпотеки не вистачило на погашення всієї заборгованості, яка виникла у зв`язку з порушенням основного зобов`язання, кредитор в силу норм ЦК України та Закону України «Про іпотеку» має право на стягнення суми, що не вистачає для погашення цієї заборгованості. Зазначене узгоджується з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18, Постанова Верховного Суду України від 11 квітня 2019 року № 761/17280/16-ц, Постанова Верховного Суду від 12 лютого 2020 року, справа № 713/1323/15-ц. Доводи представника відповідача щодо незастосування судами частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними, вбачаються необґрунтованими з тих підстав, що зазначені положення цієї статті не поширюється на правовідносини, що виникли у даному випадку між сторонами. Зобов`язання за договором позики не припинилося в силу його невиконання, а вартості набутого позикодавцем у власність предмета іпотеки не вистачило на погашення боргу у повному обсязі, тому кредитор за приписами статті 591 ЦК України та частини сьомої статті 47 Закону України «Про іпотеку», має право на стягнення суми, що не вистачає для погашення цієї заборгованості, а відтак суд відкидає твердження представника відповідача про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного суд вважає, що позов підлягає задоволенню, так як було встановлено, що відповідач за ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язаний виконати належним чином та у встановлений строк даний договір. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, а у встановлений договором строк відповідач договірних зобов`язань не виконував. Таки чином, суд вважає за можливе задоволити позовні вимоги шляхом стягнення з [PERSON] заборгованість за тілом кредиту розмірі 17 957, 56 доларів США, що становить 451 812,21 грн. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений ним судовий збір в розмірі 6777,18 гривень. На підставі наведеного та

Outcome: approved