Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-25 00:00:00

Позивач звернулась до Сєвєродонецького міського суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, в якому посилається на те, що їй на праві приватної власності, на підставі договору дарування житлового будинку від 07 липня 2004 року, належить житловий будинок [ADDRESS]. Відповідач, [PERSON] є сином двоюрідної сестри її колишнього чоловіка. У жовтні 2007 року він звернувся до позивача з проханням зареєструвати його у будинку, оскільки він переїхали до м.Сєвєродонецька і йому необхідна реєстрація для того, щоб мати можливість знайти роботу, пообіцявши у разі потреби знятися з реєстрації за вищевказаною адресою. Вона виконала його прохання та 30.10.2007 року зареєструвала за своєю адресою. Відповідач у будинок не вселявся, ніколи не проживав та не проживає на даний час. Крім того, ніяких його особистих речей та меблів у будинку не має. Позивач неодноразово просила відповідача знятися з реєстрації за її адресою, але він став уникати позивача. Де на даний час мешкає не відомо, оскільки не відповідає на телефоні дзвінки. Оскільки відповідач у будинку позивача не проживає понад року, то позивач була змушена звернутися з даним позовом до суду і просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не повідомила, надала суду заяву, в якій зазначила, що просить справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причину неявки суду не повідомив, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заяви про розгляд справи за його відсутності не надходило. У зв'язку з вищевикладеним суд, визнає причину повторної неявки відповідача в судове засідання неповажною, вважає за можливе розглянути справу в його відсутності, а матеріали, що є в справі, достатніми для цього, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщеним протягом шести місяців. Згідно ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Якщо тимчасова відсутність особи перевищує шість місяців, члени сім'ї, в тому числі і колишні, а також наймодавець вправі пред'явити позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення. Порядок збереження житлового приміщення за тимчасово відсутніми громадянами та визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, передбачений відповідно ст. ст. 71, 72, 107 ЖК України, стосується житлових приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У відповідності до Узагальнення практики розгляду судами цивільних справ про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та виселення «Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Суд захищаючи права власності громадян, усуває перешкоди у користуванні цією власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Пункт 7 ст. 92 Конституції України встановлює, що правовий режим власності визначається виключно законами України. Стаття 321 ЦК України встановлює непорушність права власності. Зокрема, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов'язані з позбавленням його володінням майном. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до відповіді УДМС у Луганській області на запит щодо доступу до персональних даних відповідача [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] з 30.10.2007 року. Відповідно до довідки № 671 від 20.01.2014 року відповідач [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з моменту реєстрації по даний час. Відповідно до договору дарування житлового будинку від 07.07.2004 року позивач [PERSON] є власником житлового будинку з належними господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], а тому має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, судом безперечно встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] без поважних причин понад рік, що підтверджується наданими матеріалами справи, його місцезнаходження невідомо. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає що позовні вимоги про усунення перешкод в здійсненні права користування та розпорядження майном підлягають задоволенню, оскільки встановлено, що відповідач чинить перешкоди позивачу в користуванні квартирою та не проживає в ній з моменту реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved