Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою, згідно якої просить визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на двохкімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що між АППБ «Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір від 04.11.2005 року, згідно якого остання отримала кредит в розмірі 25000 дол. США терміном до 03.11.2025 року, на купівлю двохкімнатної квартири, за адресою: [ADDRESS]. На підставі умов договору про поділ майна подружжя від 29.11.2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], згідно якого за домовленістю сторін в особисту приватну власність [PERSON] переходить: квартира, зобовязання по виплаті кредиту за кредитним договором від 04.11.2005 року до повного виконання кредитних зобовязань (враховуючи нараховані відсотки, комісії і штрафні санкції по договору). Рішенням суду шлюб з відповідачем розірвано 18.10.2018 року. На даний час позивач продовжує самостійно виплачувати кредит. Ухвалою суду від 15.02.2019 позовну заяву прийнято до провадження та ухвалено розглядати у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 25.03.2019 р. У судове засідання 25.03.2019р. сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Позивача надала до суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу без участі позивача та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] (за ордером) також надала до суду письмову заяву від 25.03.2019, якою позовні вимоги визнала у повному обсязі та просила розглянути справу за його відсутності. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надходило. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Процесуальне право учасників справи про розгляд справи за їх відсутності унормовано в ч. 3 ст. 211 ЦПК України, водночас, якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Судовий розгляд цієї справи здійснено на підставі наявних у суду матеріалів, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин цієї справи, на які позивачка послалася як на підставу своїх вимог, що не заперечувалось відповідачем, та підтверджено доказами, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із положеннями частини 2 статті 12 та частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що між 04.11.2005 року між АППБ «Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір №Z14-2/006-4/45062, згідно якого остання отримала кредит в розмірі 25000 дол. США терміном до 03.11.2025 року, на купівлю двохкімнатної квартири, за адресою: [ADDRESS] та уклала іпотечний договір (а.с. 6-11) Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 04.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] в реєстрі № 18650, [PERSON] придбала квартиру, яка складається з двох жилих кімнат та службових приміщень, яка знаходиться в [ADDRESS]. (а.с. 12-13) Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Житомирського обласного державного комунального підприємства по технічній інвентаризації № 9389554 від 22.12.2005 року, за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на квартиру № 38 що знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Мануїльського, 96. (а.с. 14) На підставі копії договору про поділ майна подружжя від 29.11.2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], згідно якого (п. 3) за домовленістю сторін в особисту приватну власність [PERSON] переходить: квартира, зобовязання по виплаті кредиту за кредитним договором від 04.11.2005 року до повного виконання кредитних зобовязань (враховуючи нараховані відсотки, комісії і штрафні санкції по договору). (а.с. 16) Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 18.10.2018 року ухвалено розірвати шлюб між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зареєстрований 10.12.2004 року Виконкомом Словечанської сільської ради Овруцького району, Житомирської області (актовий запис № 28). Після розірвання шлюбу відновити дошлюбне прізвище [PERSON] [PERSON]. (а.с. 4-5) Згідно із частиною 3 статті 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, згідно із пунктом 3 частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Тлумачення пункту 3 частини 1статті 57 Сімейного кодексу Українисвідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю. Відповідно до ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У пунктах 22, 24 Постанови №11 Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості за час розгляду справи. Відповідно до правового висновку, що міститься у постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-1327цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. У відповідності до статті 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжям укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України. Способи та порядок поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначаються статтею 71 СК України і сутність такого поділу полягає у тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі. Згідно із частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог При вирішення питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд керується ч. 2 ст. 141 ЦПК України та ч. 1 ст. 142 ЦПК України та покладає на відповідача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, та у звязку з визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За викладених обставин, оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при подачі позову до суду згідно квитанції № 92 від 31 січня 2019 року, оригінал якої міститься в матеріалах справи, а також стягнути на її користь з відповідача 50 відсотків сплаченого нею судового збору. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved