Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтовує тим, що вона являється власником квартири [ADDRESS]. Крім неї в квартирі зареєстровані відповідач та її неповнолітній син [PERSON]. В 2007 році [PERSON] з дитиною покинула помешкання та спілкується з позивачем виключно по телефону. Враховуючи що відповідач коштів за оплату квартири не надає, в квартирі з дитиною не проживає, просила визнати відповідача та її сина такими що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS]. 27 листопада 2018 року позивач зменшила розмір позовних вимог та просила визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням виключно [PERSON]. Позивач у судове засідання 29 листопада 2018 року не з'явилась. Суду подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримала. Відповідач у судове засідання 29 листопада 2018 року не з'явилась. Суду подала заяву про визнання позову. Розгляд справи просила провести за її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права володіння нерухомим майном внаслідок чого власник житла позивається про його відновлення, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом за реєстровим № 3-293 від 05 березня 2014 року [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 5). Відомості про набуття [PERSON] права власності на квартиру внесені 05 березня 2014 року до державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 6). На даний час у вказаній квартирі зареєстрована [PERSON], що підтверджується довідкою КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» за № 02-02/2686 про зареєстрованих осіб від 29 серпня 2018 року (а.с. 7) та відомостями про реєстрацію місця проживання відповідача наданих на запит суду в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України. Позивач вказує, що реєстрація у квартирі відповідача перешкоджає здійсненню нею прав власника на вільне користування і розпоряджання майном. Враховуючи, що квартира [ADDRESS] належить позивачу на праві приватної власності, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 405 ЦК України. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, відповідач не проживає в [ADDRESS], не несе витрати по утриманню житла, а тому її слід визнати такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідач визнала позовні вимоги в повному обсязі, підтвердила, що з 2007 року в квартирі не проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд немає сумніву щодо достовірності обставин та добровільності визнання позову відповідачем. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК Україниза результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. З огляду на викладене, враховуючи що суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved