Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-21 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь не виплачену зарплату за період з травня 2008р. по червень 2009р. в сумі 9\~266,33 грн., а також середню зарплату за період затримки розрахунку з червень 2009р. по листопад 2017р. у розмірі 99222,40 грн. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 19.04.2007р. її прийнято на посаду штампувальника 3 розряду пресово-заготівельного цеху ТзОВ «Львівські автобусні заводи». 09.06.2009р. вона була звільнена у звязку з скороченням. При звільненні відповідач не провів з нею розрахунку. Таким чином, невиплачена заробітна плата за період з травня 2008р. по червень 2009р. становить 9266,33 грн. На її неодноразові звернення з проханням виплатити заборгованість по заробітній платі відповідач не реагує. Оскільки відповідач порушив термін проведення розрахунку просить також стягнути з нього середній заробіток за час затримки розрахунку з червень 2009р. по листопад 2017 у розмірі 99222,40 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилась, подавши до суду заяву за змістом якої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить позов задоволити, а розгляд справи здійснювати у її відсутності. Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча згідно вимог ст.ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, причин неявки не повідомив, жодних заяв, клопотань та/або заперечень не поступало, а тому, згідно ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу заочно, у відсутності представника відповідача, на підставі наявних у справі доказів. У звязку з неявкою сторін (представників) та з врахуванням поданої позивачем заяви фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому, провадиться в день звільнення, або якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 19.04.2007р. перебувала у трудових відносинах з відповідачем ТОВ «Львівські автобусні заводи», а саме 19.04.2007р. - прийнята на посаду штампувальника 3 розряду пресово-заготівельного цеху ТзОВ «Львівські автобусні заводи»; 09.06.2009р. звільнена на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у звязку з скороченням, що стверджується даними Трудової книжки заведеної 08.12.1969р. на імя позивача. Також встановлено, що при звільненні відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі і не провів з нею повного розрахунку. Оскільки відповідачем, попри неодноразові звернення позивача, не видано відповідної довідки щодо невиплаченої заробітної плата, останньою проведено такий розрахунок згідно наданих управлінням Пенсійного Фонду України у Галицькому районі м.Львова індивідуальних відомостей про застраховану особу (облікова картка: [NUMBER]). Таким чином, згідно представленого позивачем розрахунку, заборгованість по заробітній платі за період з травня 2008р. по червень 2009р. становить 9266,33 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача в користь позивача. Даний розрахунок суд приймає як належний та допустимий доказ, оскільки відповідачем жодних доказів щодо неправильного розрахунку заборгованості по заробітній платі не подано. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відтак, з огляду на те, що відповідач не провів із позивачем розрахунок в строк визначений ст.116 КЗпП, суд приходить до висновку, що у відповідності до положень ч.2, 3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995р. № 100, з нього слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період з червень 2009р. по листопад 2017р. у розмірі 99222,40 грн. (2020 днів затримки х 6,14 грн. ставка х 8 год.). Відповідно до розяснень, які містить п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником в терміни передбачені ст.116 КЗпП України є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Аналогічна позиція висвітлена в рішенні Конституційний Суд України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України. У відповідності до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положенням ст.ст. 76-78 ЦПК України передбачено, що належними та допустимими доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зважаючи на вищевикладені обставини, а також те, що відповідач не навів будь-яких даних щодо спростування заявлених позивачем вимог, не представив суду жодних доказів та не довів відсутності своєї вини у затримці виплаті заробітної плати та розрахунку при звільненні позивача, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. У відповідності до положень п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Крім того, вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача в дохід держави, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, слід стягнути судовий збір в розмірі 1084,89 грн., від сплати якого позивача звільнено при подачі такого позову до суду. На підставі ст.ст.116-117 К3пП України, ст.ст.27, 33 Закону України «Про оплату праці» та

Outcome: approved