Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме ? частиною житлового будинку [ADDRESS] що належить їй на праві приватної власності. Відповідач, її колишній чоловік, у будинку тривалий час не проживає, а його реєстрація створює їй як власнику перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні будинком. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідач позов не визнав. Вказав, що не погоджується з рішенням суду про поділ майна подружжя, за яким позивачу виділили ? частину будинку [ADDRESS] При цьому, відзначив, що у вказаному будинку не проживає більше чотирьох років через те, що позивач чинить йому у цьому перешкоди. Просив відмовити у задоволенні позову Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, свідка [PERSON], оглянувши матеріали цивільної справи № 2/389/136/13 та дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який розірвано заочним рішенням Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17.02.2011 року. Згідно довідки Знам'янського міжміського комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» від 20.05.2013 року № 582 (а.с. 62, ц/с № 2/389/136/13) за [PERSON] була зареєстрована ? частина будинку [ADDRESS] Рішенням Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06.08.2013 року з урахуванням виправлень внесених ухвалою суду від 14.10.2013 року за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя визнано право власності на вказану ? частину житлового будинку [ADDRESS] Рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на підставі зазначеного вище рішення суду за позивачем зареєстровано право власності на ? частину житлового будинку [ADDRESS] З пояснень відповідача у судовому засіданні з'ясовано, що близько чотирьох років він в будинку [ADDRESS] не проживає, оскільки позивач чинить йому у цьому перешкоди. Належні та допустимі докази на підтвердження факту наявності зі сторони позивача перешкод у його проживанні в будинку відповідач суду не представив. Водночас, свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що від позивача їй стало відомо, що саме відповідач забив цвяхами хвіртку до двору будинку, тим самим перешкоджаючи вже позивачу потрапляти до будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Разом з цим, згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо ці порушення не були поєднані з позбавленням володіння. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи, такою, що втратила право користування житлом , як спосіб усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас, статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною першою ст.165 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Статтею 162 ЖК визначено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Сторони на обставини щодо укладення між ними відповідних угод не вказували. Статтями 71, 72 ЖК визначено порядок збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців, випадки збереження понад шість місяців і порядок визнання в такому разі осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. При цьому, з прийняттям ЦК України застосування ст. 71, 72 ЖК можливе тільки до приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду. Обставини ж даної справи свідчать про те, що спір виник між власницею будинку та її колишнім чоловіком, що зареєстрований у належному їй будинку. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч.1 ст.405 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім'ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач у будинку [ADDRESS] в м. Знам'янка не проживає без поважних причин понад один рік, довести обставини щодо наявності перешкод зі сторони позивача у користуванні відповідним житловим приміщенням відповідач в ході судового розгляду не спромігся, а відтак суд вважає за можливе визнати його таким, що втратив право користування ? частиною житлового будинку [ADDRESS] що належить на праві приватної власності [PERSON].

Outcome: approved