Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень просила визнати бездіяльність відповідача, яка полягає у невиконанні взятих на себе зобов'язань за договором доручення від 25 грудня 2014 року, а також визнати за нею право власності на 46/100 частин житлового будинку [ADDRESS]. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 01 липня 2014 року вона уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу 46/100 частин житлового будинку [ADDRESS]. За продаж вказаної частини домоволодіння [PERSON] отримала 7 000 доларів США. На підтвердження укладення договору купівлі-продажу, [PERSON] видала на ім'я позивачки довіреність, якою уповноважила її підготувати технічну документацію на вказаний житловий будинок, зняти її з реєстраційного обліку та у повному обсязі розпоряджатись житловим будинком на власний розсуд. Також позивачка [PERSON] зазначає, що 25 грудня 2014 року у зв'язку з юридичною необізнаністю уклала договір доручення із відповідачем [PERSON] Згідно умов договору остання зобов'язалась вчинити від імені позивачки та за її грошові кошти юридичні дії, які полягають у підготовці необхідної технічної документації та в подальшому зареєструвати на її ім'я право власності на 46/100 частин житлового будинку [ADDRESS]. Відразу позивачка передала [PERSON] грошові кошти у вигляді авансу в розмірі 10 000 грн. За усною домовленістю сторони повинні були зустрітись біля будівлі Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори для нотаріального посвідчення розписки. Однак відповідач в обумовлений час не з'явилась, умови по договору доручення не виконує, чим на думку позивачки порушує її права. Позивач надала суду заяву в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала повністю та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про причини своєї неявки суд не повідомила, викликалась належним чином, про що в матеріалах справи містяться поштові повідомлення. Третя особа Дніпропетровська районна державна нотаріальна контора про час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, у судове засідання представник не з'явився про причини своєї неявки суд не повідомив. Згідно ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає можливим розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В ст.317 ЦК України зазначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. В ч.1 ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 3 ст.334 ЦК України встановлено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 травня 2001 року [PERSON] належить спадкове майно, яке складається із 46/100 (сорока шести сотих) частин житлового будинку [ADDRESS]. 01 липня 2014 року [PERSON] уповноважила та наділила позивача [PERSON] певними правами та обов'язками, зокрема підготувати технічну документацію на житловий будинок [ADDRESS], зняти її з реєстраційного обліку за вказаною адресою та у повному обсязі розпоряджатись житловим будинком на власний розсуд. Вказана обставина підтверджується довіреністю від 01 липня 2014 року, яка посвідчена державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. Із уточненої позовної заяви в редакції 16 січня 2017 року вбачається, що довіреністю сторони погодили всі істотні умови і фактично уклали договір купівлі-продажу, за що [PERSON] отримала від позивачки 7 000 доларів США. Наведені обставини свідчать про те, що сторонами був укладений удаваний правочин з метою приховати договір купівлі-продажу 46/100 частин житлового будинку. Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N9, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Також матеріали справи містять договір доручення від 25 грудня 2014 року, який укладений між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] Згідно вказаного договору вбачається, що відповідач зобов'язалась від імені та за рахунок позивача вчинити юридичні дії, які пов'язані з підготовкою необхідної технічної документації та реєстрацією за [PERSON] права власності на 46/100 частин житлового будинку [ADDRESS]. Із п.3 вказаного договору вбачається, що за виконану роботу відповідач отримує грошові кошти в розмірі 20 000 грн. 00 коп., як плату за виконання своїх зобов'язань за договором доручення від 25 грудня 2014 року. Виконання даного договору повинно бути виконане в розумні строки, але не пізніше 01 січня 2016 року (п.6 Договору). 25 грудня 2014 року [PERSON] отримала від [PERSON] у якості авансу грошові кошти в розмірі 10 000 грн. 00 коп., що підтверджується розпискою. Позивач зазначає, що [PERSON] ухиляється від взятих на себе зобов'язань по договору доручення від 25 грудня 2014 року, у зв'язку з чим порушуються її права, однак доказів на підтвердження цього не надає. Відповідно до ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Згідно ч.1 ст.1007 довіритель зобов'язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення. Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про отримання повіреним [PERSON] від довірителя [PERSON] довіреності на вчинення юридичних дій, а також те, що відповідач має право відповідно до закону надавати такі послуги. Тому суд вважає за необхідне в частині зобов'язання [PERSON] вчинити певні дії відмовити. Згідно ч.ч.1, 3 ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Частиною 1 ст.88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, враховуючи, що у позовній заяві [PERSON] не зазначає про стягнення сплаченого судового збору з відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial