Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 02.05.2018. Відповідач [PERSON] зареєстрований у вказаному житлі як попередній власник квартири. Разом з тим, незважаючи на реєстрацію, останній в квартирі ніколи не проживав і проживає. Інтересу до житла відповідач не виявляє, витрат по його утриманню не несе, комунальні послуги не сплачує. В добровільному порядку зняти відповідача з реєстрації не має можливості. Відтак позивач вважає, що дана обставина не дозволяє їй розпоряджатися майном на власний розсуд, чим порушуються її права та інтереси, як власника майна. А тому, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутності, вказавши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст. ст. 128-131 ЦПК України. Заяви про розгляд справи за його відсутності, а також відзив на пред'явлений позов відповідач не подавав. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав. Договором дарування від 02.05.2018, зареєстрованим в реєстрі за № 307 (а.с.4,5), стверджується, що позивач [PERSON] прийняла безоплатно у власність від [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Право власності на житло за позивачем зареєстровано у встановленому порядку, що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 6). Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (а.с. 7), відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Вищевказана обставина підтверджується і відомостями підрозділу УДМС України у Волинській області. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Судом встановлено, що відповідач зареєстрований в спірному житлі як попередній власник житла. Судом встановлено, що договір про порядок користування житловим приміщенням після набуття позивачем права власності на квартиру, між сторонами не укладався. Позивач не надавала згоду на проживання відповідача [PERSON] в спірній квартирі. Відповідач [PERSON] не є членом сім`ї позивача. З наданих позивачем актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї (а.с. 14-18) вбачається, що під час перевірки працівниками Департаменту соціальної політики матеріально-побутових умов позивача [PERSON] за адресою її реєстрації, відповідач [PERSON] в квартирі зареєстрований, але не проживає. Зі слів [PERSON] він доводиться їй племінником, в квартирі протягом тривалого часу не проживає, живе за кордоном, контактів не підтримують. Тобто, станом на день розгляду справи, підтверджується не проживання відповідача у квартирі позивача. Відповідач, будучи зареєстрованим у квартирі позивача по даний час, порушує її права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що слід визнати відповідача [PERSON] ., таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Згідно з ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Задовольняючи позов про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, суд використовує права надані ст. 267 ЦПК України, щодо встановлення порядку виконання рішення суду, і вважає, що в рішенні слід вказати на те, що дане рішення є підставою для зняття особи з реєстрації.

Outcome: approved