Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень від 29.10.2019 року, просила визнати за нею право власності на 1/2\~ частину нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер 11592782, яка складається з нежитлових приміщень цокольного поверху за №№ 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7). В обгрунтування позовних вимог [PERSON] вказала, що 29.11.2005 року спільно з [PERSON] придбала у [PERSON] нежиле приміщення, загальною площею 59,1 кв.м., яке знаходиться в [ADDRESS] . Для придбання офісного приміщення було укладено кредитний договір №СМ- 001/146/2005 від 29.11.2005 року на суму 35 300 доларів США та договір іпотеки №СМ-001/146/2005 від 01.12.2005 року. Умови кредитного договору виконувались сім`єю, перебуваючи в шлюбних відносинах. 08.08.2017 року шлюб було розірвано. Позивач вважає, що вищевказане офісне приміщення є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки було придбано сім`єю [PERSON] під час перебування в шлюбі частково за заощадження сім`ї, оскільки однією сім`єю проживали з серпня 2003 року, та за кошти отримані під час церемонії одруження, а також та кредитні кошти. Крім того, позивач [PERSON] зазначає, що доходи підтверджені офіційними документами, які вказують на її фінансову спроможність щодо сплати коштів по обслуговуванню кредитного договору. Спірне офісне приміщення використовувалось для розміщення підприємств, засновником та директором яких була [PERSON] , а саме - Приватного підприємства «Юридична компанія МАКСІ-Партнер» та Приватного підприємства «Нива - В.Ш.», для забезпечення господарської діяльності цих підприємств, отримання фінансових надходжень, які були результатом діяльності цих підприємств. Позивач вказала, що перебування спірного майна в іпотеці, за договором укладеним одним із подружжя, не впливає ні на поділ такого майна, на права іпотекодержателя, оскільки поділу підлягає майно подружжя, яке також знаходиться в третіх осіб. Оскільки сторони не змогли дійти згоди стосовно поділу спільної сумісної власності - офісного приміщення в [ADDRESS] позивач змушена звернутись до суду. 03.01.2019 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просив визнати за ним право особистої приватної власності на нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування зустрічної позовної заяви позивач вказав, що дійсно для придбання вказаного офісного приміщення між [PERSON] та АКБ «Райффайзенбанк Україна» укладено кредитний договір № СМ - 001/146/2005 від 29.11.2005 року на суму 35 300 доларів США та договір іпотеки № СМ - 001/146/2005 від 01.12.2005 року. Договір укладався під час перебування в шлюбі з відповідачем, однак не для потреб сім`ї, а для забезпечення діяльності створеного [PERSON] приватного підприємства та для його розташування. Позивач стверджує, що вказане вище офісне приміщення не може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя, виходячи з того, що приміщення було придбано виключно за кошти, які належали [PERSON] , а не за спільні кошти з відповідачем. Пояснюється це тим, що намір придбати офісне приміщення та здійснювати приватну діяльність позивач мав ще задовго до укладення шлюбу з відповідачем, проте в той час позичив значну суму коштів своєму товаришу про що свідчить боргова розписка від 30.06.2004 року. В подальшому позивачу було повернуто 2000,00 доларів США, 13000,00 доларів США, 3000,00 доларів США, які були перераховані банку в рахунок виконання кредитних умов. Фінансової допомоги з боку відповідача так і не було, хоча синові вже на той час було більше 4 років й остання мала змогу працювати та частково виконати умови кредитного договору в інтересах сім`ї. Ухвалою суду від 09.11.2018 року вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на нежитлове приміщення, площею 59,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 11592782). Ухвалою суду від 09.12.2019 року за клопотанням Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» скасовано заходи забезпечення позову застосовані ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 09.11.2018 року, шляхом скасування арешту з нежитлового приміщення, площею 59,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 11592782). В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила задовольнити з підстав викладених в позовні заяві. Відповідач в судовому засіданні 24.09.2020 року вказав, що позовні вимоги [PERSON] визнав та від зустрічних позовних вимог відмовився. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Заслухавши сторін, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Щодо вимог зустрічної позовної заяви [PERSON] суд зазначає наступне. 24.09.2020 року [PERSON] подано письмове клопотання, в якому позивач відмовляється від заявлених вимог у зустрічній позовній заяві та вказує, що наслідки відмови від позову відомі. Згідно ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження по справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом. З урахуванням викладеного, письмового волевиявлення позивача за зустрічним позовом про відмову від заявлених вимог про визнання права особистої приватної власності на нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , заявлена відмова від позову не порушує права чи інтересів інших осіб, а тому суд вважає за доцільне прийняти відмову [PERSON] від зустрічної позовної заяви та закрити провадження по справі в цій частині. Щодо вимог позовної заяви [PERSON] суд зазначає наступне. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі в період з 26.11.2004 року по 26.09.2017 року, що вбачається із заочного рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08.08.2017 року (т. 1, а.с. 9). 29.11.2005 року на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , останнім набуто право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 59,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т. 1, а.с. 6). 29.11.2005 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] укладено кредитний договір №СМ-001/146/2005 за умовами якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 35\~300,00 доларів США, цільове використання кредиту придбання нерухомого майна, строк повернення кредиту 29.11.2012 року (т. 1, а.с. 7). Для забезпечення повного і своєчасного виконання боргового зобов`язання за Кредитним договором СМ-001/146/2005 від 29.11.2005 року, 01.12.2005 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] укладено Договір іпотеки №РСМ-001/145/2005 (т. 1, а.с. 8). В подальшому, 10.05.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «АНСУ» укладено Договір Факторингу №10/05/19 та Договір відступлення прав вимоги за Договором іпотеки №РСМ-001/146/2005 від 01.12.2005 року, на підставі яких до Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» перейшло право вимоги до [PERSON] за вказаними договорами (т. 2, а.с. 76-83). Позивач стверджує, що офісне приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки було придбано сім`єю [PERSON] під час перебування в шлюбі частково за заощадження сім`ї. В судовому засіданні 24.09.2020 року відповідач визнав позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] . При цьому, [PERSON] вказав, що метою визнання ним первісних позовних вимог є уникнення від цивільної відповідальності перед ТОВ « К І Партнер». Відповідно до ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Разом з тим, суд не приймає визнання відповідачем позовних вимог, оскільки визнання [PERSON] позову здійснено під умовою, а відтак не відповідає вимогам закону. Однак, попри визнання відповідачем позовних вимог наявні інші підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] , з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2\~ст. 60 СК України). Норми\~ст. 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна подружжя на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до ч. 4\~ст. 65 СК України\~договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до частини першої\~статті 69 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з частинами першою, другою\~статті 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга\~статті 372 ЦК України). Підпунктами 23-25 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21.12.2007\~року №\~11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 12.04.2018 року у справі №619/164/17 Відповідно до п.19 Постанови пленуму Верховного суд України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного під час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної сумісної власності (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах № 6-2333цс15 від 2511.2015 року, № 6-2641цс15 від 16.12.2015 року, правова позиція Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03.06.2015 року у справі № 6-38цс15 ). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Зі змісту трудової книжки [PERSON] вбачається, що, зокрема, в період з 16.07.2001 року по 31.08.2008 року остання перебувала за контрактом на штатній посаді асистента Інституту підприємництва та сучасних технологій. з 02.10.2008 по 09.03.2011 року викладачем в Житомирському технологічному коледжі. З березня 2011 року по березень 2015 позивач займала посаду директора Філії 06 ПП «Нива-В.Ш.», з червня 2011 року займала посаду генерального директора ПП «Максі-Партнер» (т. 2, а.с. 38-40). Згідно свідоцтва про державну реєстрацію серії А01 №467018, місцезнаходження Приватного підприємства «Максі-Партнер» зареєстроване за адресою: м. Житомир, вул. Рильського, 3, оф. 1а (т. 2, а.с. 51). Відповідно до довідки АБ №525719, місцезнаходження Філії 06 ПП «Нива-В.Ш.» значилось за адресою: м. Житомир, вул. Рильського, 3, оф. 1а (т. 2, а.с. 53). Згідно довідок Житомирської об`єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Житомирській області від 12.11.2018 року №2919/ФОП/06-25-13, від 07.12.2018 року №3172/ФОП/06-25-13 вбачається, що в період з 01.07.2007 року по 31.12.2010 року обсяг виручки від реалізації товарів зазначено в загальній сумі 1\~115\~095 (один мільйон сто п`ятнадцять тисяч дев`яносто п`ять ) грн (т. 2, а.с. 41-42). В противагу доводам позивача, відповідач стверджував, що нежитлове приміщення він мав намір придбати ще до укладення шлюбу, а кошти в розмірі 20 000,00 доларів США на повернення кредиту за Кредитним договором №СМ-001/146/2005 від 29.11.2005 року, були особистими коштами [PERSON] , які він ще до укладення шлюбу з позивачем позичив [PERSON] 30.04.2006 року та які було повернуто в період 2007-2009 років. В судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] , який пояснив, що дійсно позичав кошти та повертав частинами як зазначено на розписці. Проте, зі змісту розписки не вбачається , що [PERSON] отримав та мав повернути кошти саме [PERSON] . Зазначення на зворотньому боці розписки про отримання коштів [PERSON] не свідчить про те, що останній отримував кошти як борг за розпискою. Розписка взагалі не містить підстав та мети отримання коштів [PERSON] ( можливо кошти отримувались для передання треті особі в якої отримано кошти в борг), за таких обставин суд приходить до висновку, що відповідачем за первісним позовом не було надано доказів на виконання вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України щодо отримання коштів [PERSON] саме у [PERSON] та спрямування коштів, отриманих від [PERSON] саме на повернення заборгованості за кредитним договором. Враховуючи викладене та правову природу розписки, розписка не може сама по собі слугувати доказом наявності у відповідача за первісним позовом особистих коштів без доведення фактичних обставин існування боргових зобов`язань. Як вбачається з трудової книжки [PERSON] з 22.11.2004 року по 01.11.2005 р. отримав допомогу по безробіттю; з 16.02.2005 року по 19.02.2008 року займав посаду директора Приватного підприємства «Юридична компанія «Партнер», з 15.03.2010 року займав посаду юрисконсульта в ПП «Юридична компанія «Максі-партнер» (т. 1, а.с. 158-159). Проте, відомостей про отримані доходи сторонами за вказаний період в матеріалах справи відсутні. Згідно розрахунку заборгованості по Кредитному договору №СМ-001/146/2005 від 29.11.2005 року, виготовленому станом на 31.10.2014 року, в період з 10.01.2006 року по 11.12.2009 року систематично вносились кошти на погашення заборгованості (т. 1, а.с. 157). Згідно довідки Товариства з обмеженою відповідальності «ОТП Факторинг Україна» від 20.11.2019 року №392 в період з 27.04.2012 року по 10.05.2019 року ніяких погашень від [PERSON] по кредитному договору №СМ-001/145/2005 від 29.11.2005 року, не надходило (т. 2, а.с. 75). Суд відхиляє докази у виді розписки [PERSON] від 30.06.2004 року та показань свідка [PERSON] , як такі, що можуть вказувати на придбання спірного майна за особисті кошти відповідача [PERSON] , оскільки саме для придбання офісного приміщення було укладено Кредитний договір №СМ-001/146/2005 від 29.11.2005 року, в якому чітко вказано цільове призначення отримання кредиту придбання нерухомого майна, та розрахунок за придбання майна було проведено саме коштами отриманими в кредит. Таким чином, на момент придбання спірного майна сторони перебували в шлюбі, для придбання офісного приміщення було укладено Кредитний договір №СМ-001/146/2005 від 29.11.2005 року, в період внесення коштів на погашення кредиту обидва з подружжя були працевлаштовані, зокрема, позивач отримувала доходи, що належним чином підтверджує, що придбане майно використовувалось сторонами для здійснення підприємницької діяльності. Повернення заборгованості за кредитним договором власними коштами не може свідчити про придбання майна за особисті кошти. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що спірне нерухоме майно сторонами набуто за час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя і позивач, як подружжя, має право на 1/2 частину спірного майна. Поряд з тим, встановлено, що у провадженні Богунського ВДВС у м. Житомирі знаходиться на виконанні виконавчий лист №295/1810314-ц, виданий Богунським районним судом м. Житомира 14.02.2020 року про солідарне стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «К І Партнер»,\~ заборгованість за кредитним договором від 19.06.2008 року №014/5904/3/18113. Згідно протоколу №484823 проведення електронних торгів від 12.06.2020 року щодо реалізації предмету іпотеки нежитлового приміщення )цокольного поверху №1, 2, 3, 4, 5, 6, 7), загальною площею 59,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер лота 415701, [PERSON] є переможцем торгів. Проте жодного доказу який вказує на реєстрацію права власності за [PERSON] на вказане майно до матеріалів справи не долучено. Постановою державного виконавця Богунського ВДВС у м. Житомирі Шестопалова В.Ю. від 17.06.2020 року зупинено вчинення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа №295/1810314-ц та зупинено реалізацію предмета іпотеки шляхом проведення електронних торгів державним підприємством «СЕТАМ» за реєстраційним номером лота 415701. Станом на 24.09.2020 року предмет іпотеки - нежитлове приміщення, загальною площею 59,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , не реалізовано та перехід права власності на вказане приміщення за іншими особами не було зареєстровано. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку»\~визначено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки. Разом з цим, положеннями\~Закону України «Про іпотеку»\~ не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону. Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08.07.2019 року у справі № 522/17048/15-ц. На підставі викладеного, суд вважає, що перебування спірного майна в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії іпотекодержателя щодо спірного майна визначені частиною другою\~статті 23 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Крім того, [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що усвідомлює про перебування спільного майна в іпотеці та не заперечує щодо звернення стягнення на іпотечне майно та задоволення вимог кредитора, при цьому вказала, що претендуватиме лише на половину залишкової вартості, що виникне після задоволення вимог кредитора за кредитним договором. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог первісної позовної заяви [PERSON] . На підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи вартість предмета спору 317662,50 грн. та розмір сплаченого позивачем судового збору, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1598,30 грн. та 1598,30 грн. судового збору на користь держави.

Outcome: approved