Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом і просить ухвалити рішення яким визнати незаконним та скасувати наказ № 38-к товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодський машинобудівний завод» від 20.12.2016 року про її звільнення, поновити на роботі на посаді провідного бухгалтера даного підприємства, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та моральну шкоду в сумі 5000.00грн. Допустити негайне виконання цього рішення в частині поновлення її на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць,судові витрати покласти на відповідача. Під час розгляду справи позивач та її представники уточнили позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь [PERSON] середнього заробітку за увесь час вимушеного прогулу, а саме: 67076грн.52 коп. та витрати понесені позивачем на оплату правової допомоги у сумі 6000.00грн. Позовні вимоги обґрунтовують наступним. [PERSON] займала посаду провідного бухгалтера ТОВ»Світловодський машинобудівний завод». 23.06.2016 року відбулося силове захоплення підприємства [PERSON] та [PERSON] і за їх розпорядженням з 24.06.2016 року охорона не пропускала її на територію підприємства. 26.12.2016 року на її адресу надійшов цінний лист, у якому містився наказ №38-к від 20.12.2016 року про звільнення [PERSON] з посади провідного бухгалтера 24.06.2016 року за п.4 ст.40 КЗпП України. Наказ про звільнення є незаконним та таким,що підлягає скасуванню. В судовому засіданні як позивач так і її представники позов підтримали в повному обсязі та додали, що прийняте відповідачем рішення про звільнення [PERSON] з посади суперечить нормам діючого законодавства, оскільки розірвання трудового договору з працівником у випадку прогулу без поважної причини є видом дисциплінарного стягнення і повинне здійснюватись у відповідності з вимогами ст.148,149 КЗпП України. У неї не витребовувалися письмові пояснення, з приводу обставин викладених у спірному наказі №38-к від 20.12.2017 року, не оголошувалося стягнення , розписка про таке ознайомлення нею не підписувалась. У порушення ст.47 КЗпП України, відповідач видав наказ №38-к від 20.12.2016 року про її звільнення з 24.06.2016 року, тобто через 179 днів після звільнення, чим унеможливив видачу наказу звільненому працівнику в день звільнення. До 26.12.2016 року [PERSON] не отримувала від відповідача жодних пояснень про причини її не допуску на робоче місце, причини не виплати їй заробітної плати, вказаний факт порушення трудового законодавства було встановлено за результатами перевірки Управління Держпраці у Кіровоградській області, а саме встановлено порушення ст.148 КЗпПУ. Розрахунок при звільненні з нею не проводився, також підстава звільнення визначена у спірному наказі не підтверджується табелями обліку робочого часу даного працівника. В зв»язку з тим,що їй разом з чоловіком вже десять місяців не виплачується заробітна плата вони змушені щоденно докладати додаткових зусиль щоб забезпечити необхідний мінімум для існування сім»ї та повноцінного розвитку дев»ятирічної доньки. Завдану позивачу моральну шкоду,остання оцінює у розмірі 5000.00грн. Після подання позовної заяви та доручення представником відповідача до матеріалів справи довідки про заробітну плату для розрахунку середньої заробітної плати, позивачем було розраховано розмір середньої заробітної плати за увесь час вимушеного прогулу,який належить стягнути з відповідача у сумі 67076грн.52 коп. Позивач для отримання правової допомоги, щодо ведення даної справи, укладала зі своїм представником [PERSON] договір про надання правової допомоги від 25.05.2017 року №84-св, за яким за надану правову допомогу при розгляді справи, останній отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 6000.00грн., тому дану суму необхідно включити до судових витрат понесених позивачем на правову допомогу та стягнути їх разом з витратами по сплаті судового збору з відповідача на користь позивача. Просять задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача позовні вимоги [PERSON] не визнав за їх необґрунтованості та безпідставності і в судовому засіданні пояснив,що дійсно позивач працювала у ТОВ»Світловодський машинобудівний завод» на посаді провідного бухгалтера З 24.06.2016 року вона припинила з»являтися на робочому місці, своїх посадових обов»язків не виконувала , в зв»язку з чим 20.12.2016 року генеральним директором даного підприємства [PERSON] було видано наказ № 38-к «Про звільнення за прогул без поважної причини [PERSON]О.». Цей наказ 21.12.2016 року з супровідним листом було направлено позивачу поштою цінним листом з описом вкладення, який вона отримала 26.12.2016 року. У відповідності до ст.233 КЗпП України,працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місці,міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення. [PERSON] про звільнення стало відомо 26.12.2016 року, до суду вона мала звернутися з позовом про поновлення на посаді та скасування наказу про звільнення не пізніше 26.01.2017 року. В той же час , позов подано нею лише 25.05.2017 року,тобто - строк звернення до суду позивачем пропущений. З цих причин відповідач заявляє про застосування у цьому спорі позовної давності та наполягає на відмові у позові з цієї причини. Заслухавши доводи осіб, що брали участь у справі, з»ясувавши обставини справи, перевіривши докази, суд дійшов наступного висновку: В судовому засіданні достовірно встановлено, що [PERSON] перебувала з відповідачем у трудових правовідносинах з 01.07.2003 року, працювала на посаді провідного бухгалтера даного підприємства. Наказом Генерального директора ТОВ»Світловодський машинобудівний завод» [PERSON] від 20.12.2016 року за №38-к [PERSON],провідного бухгалтера підприємства,24.06.2016 року у зв»язку з прогулом без поважних причин,п.4 ст.40 КЗпП України звільнено(а.с.7). З доповідної записки(а.с.38) слідує,що з 24.06.2016 року провідний бухгалтер ТОВ»Світловодський машинобудівний завод»[PERSON] на робочому місці не з»являється, своїх посадових обов»язків не виконує. Причин відсутності на роботі [PERSON] не повідомляє,будь-які документи,які б свідчили про поважність причин відсутності на роботі за вказаний період названої особи у ТОВ «Світловодський машинобудівний завод « відсутні. [PERSON] від 23.11.2016 року ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» (а.с.39), 16.11.2016 року провідний бухгалтер підприємства [PERSON] відмовилася від надання пояснень стосовно тривалого(починаючи з 24.06.2016 року)невиконання своїх службових обов»язків та відсутності в цей же період на робочому місці. З витягів табелю обліку використання робочого часу(а.с.40-46) слідує,що у вищезазначений період часу [PERSON] дійсно була відсутня на роботі. З листа відповідача від 25.06.2017 року за №02-к та 03.08.2016 року за №04-к (а.с.47) слідує, що [PERSON] запрошували з»явитися на роботу для дачі пояснень з приводу її неявки на робочому місці з 24.06.2016 року. [PERSON] перевірки додержання суб»єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов»язкового державного соціального страхування Управлінням Держпраці у Кіровоградській області (а.с.49-52) зазначається,що мало місце порушення вимог ст.148 КЗпП України щодо строку для застосування до [PERSON] дисциплінарного стягнення. [PERSON] заявами [PERSON] в порядку ст.55, 214 КПК України слідчим СВ Світловодського ВП ГУНП в Кіровоградській області [PERSON] внесені відомості до ЄРДР 10.06.2016 року, з попередньою правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч.2 ст.190 КК України(а.с.62-68). [PERSON] змістом ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений ч.2 ст.16 ЦК України. У відповідності до ст.233 КЗпП України, працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, рай онного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Про звільнення з займаної посади позивачу стало відомо 26.12.2016 року, до суду [PERSON] з даною позовною заявою звернулась 25.05.2017 року. До заяви надала клопотання про поновлення строку на подання позовної заяви в якій зазначила,що в провадженні Світловодського міськрайонного суду знаходиться на розгляді цивільна справа за її позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі з урахуванням індексу інфляції та стягнення моральної шкоди. У судовому засіданні ,яке відбулось 15.02.2017 року її представником надано уточнену позовну заяву в якій вона просила визнати наказ №38 про звільнення від 20.12.2016 року незаконним, поновити на роботі,стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та моральну шкоду, але ухвалою суду їй було відмовлено у прийняті та розгляді в одному провадженні уточненої заяви, а тому вважає,що причини пропуску нею строку на передачу до суду даного трудового спору є поважними та такими,що не залежали від її волі. Суд вважає, що строк звернення до суду позивачем пропущений, оскільки: У відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Саме з цієї причини представником відповідача ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» заявлено про застосування у цьому спорі позовної давності та на відмові у позові з цієї причини. Крім того, причини зазначені позивачем у клопотанні про поновлення строку на подання позовної заяви, не можуть бути підставою для поновлення такого строку. Згідно нотаріально посвідченої довіреності [PERSON]О.(а.с.11), від 23.01.2017 року, її представниками є троє осіб, які мають вищу юридичну освіту та являються фахівцями у галузі права. Суд приходить до переконання, що за таких обставин як позивачу так і її представникам відомі норми цивільного процесуального законодавств, в тому числі і норми ст.11,15,31,119 ЦПК України, згідно яких для вирішення трудового спору позивач має подати до суду позовну заяву,оформлену відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства. В той же час, як вбачається з тексту ухвали Світловодського міськрайонного суду від 25.04.2017 року у справі ;401/3868/16-ц;2/401/267/17(а.с.10),позивачем та її представниками до Світловодського міськрайонного суду позовної заяви про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування,поновлення на роботі,стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оформленої у відповідності до вимог ст.119 ЦПК України, не подавалося. Названа ухвала сторонами у справі не оскаржувалась і набрала законної сили, а тому викладені у ній висновки є обов»язковими при вирішенні інших справ за участю тих самих сторін у відповідності до приписів ч.3 ст.61 ЦПК України. [PERSON] таких обставин, факт пропущення позивачем строку звернення до суду є доведеним, а будь-які фактичні обставини, які б свідчили про поважність пропущення такого строку відсутні, так як [PERSON] мала можливість подати такий позов як особисто, так і через своїх представників. Щодо самої суті справи, суд не може погодитися з твердженнями позивача про її не допуск до робочого місця та перешкоди відповідачем у здійсненні нею її службових обов»язків, так як належні докази цього факту [PERSON] суду не надані. Наявність таких перешкод не встановлена і під час проведення незапланованої перевірки, проведеної Управлінням Держпраці в Кіровоградській області в ТОВ «Світловодський машинобудівний завод». Враховуючи те,що свої посадові обов»язки [PERSON] тривалий час безпідставно не виконувала,на робочому місці не з»являлась, причини її відсутності відповідачу не повідомила, генеральним директором ТОВ»Світловодський машинобудівний завод» було прийнято наказ про її звільнення. При цьому,строки щодо застосування такого виду стягнення, які визначені ст.148 КЗпП України, відповідачем не порушені, оскільки стягнення застосоване у межах шестимісячного строку з дати вчинення проступку. Виконати умови ч.1 ст.148 КЗпП України та притягнути до відповідальності у місячний строк з першої дати відсутності на робочому місці [PERSON] відповідач не мав підстав, оскільки причини відсутності останньої не були відомі, в той же час позивач могла перебувати на лікарняному тощо, що призвело б до протиправного звільнення. Виходячи з вищезазначеного суд не знаходить правових підстав для задоволення позову [PERSON].

Outcome: dismissed