Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

позивач звернувся із позовними вимогами до відповідача, розмір яких уточнив заявою від 23.12.2016, просить визнати незаконним його звільнення та скасувати наказ по Університету від 20.09.2016 № 734-3 «Про відпустки та звільнення [PERSON]Д.», поновити його на посаді доцента кафедри філософії, педагогіки та права у Львівському національному університеті ветеринарної медицини та біотехнологій імені [PERSON] з 05.10.2016, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення з роботи до моменту поновлення на посаді. Також просить стягнути з відповідача моральну шкоду внаслідок порушення його трудових прав в розмірі 10 000 гривень, компенсацію за невикористану відпустку 28 календарні дні, як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки, середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум при звільненні з роботи по день фактичного розрахунку у відповідності до ст.117 КЗпП України. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 2009 року працював на посаді завідувача кафедри правознавства Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені [PERSON] на підставі наказу від 30.06.2009 року № 294-3 та укладеного із ним контракту. Наказом від 01.09.2015 року № 764-3 його переведено на посаду доцента кафедри філософії згідно діючого контракту до 30.06.2016 року. У відповідності до наказу від 01.09.2015 року № 734-3 «Про відпустки та звільнення [PERSON]Д.» його звільнено з 04.10.2016 року у звязку із закінченням строку контракту за п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України. Цим же наказом йому продовжено щорічну основну відпустку на 11 днів за листком непрацездатності від 30.08.2016 року до 04.10.2016 року. Вважає наказ про його звільнення незаконним з наступних підстав. Зазначив, що за період його роботи у відповідача із ним неодноразово переукладалися строкові трудові договори, зокрема: наказ від 30.12.2008 року № 648-3 з 27.12.2008 року до оголошення конкурсу, наказ від 30.06.2009 року № 294-3 з 30.06.2009 року до 30.06.2016 року, як обраним за конкурсом завідувачем кафедри. А тому переконаний, що у відповідності до ст.39-1 КЗпП України із ним укладено трудовий договір на невизначений строк. Одночасно відповідно до укладеного із ним контракту від 03.07.2009 року, строк його дії зазначено до 03.07.2016 року, однак університет в односторонньому порядку скоротив тривалість трудових відносин з 03.07.2016 року до 30.06.2016 року. Крім цього вважає, що йому було незаконно відмовлено рішенням конкурсної комісії університету від 25.05.2016 року у допуску до участі в конкурсі на заміщення вакантної посади доцента кафедри філософії, педагогіки та права, який був оголошений в газеті «Світ університету» від 03.03.2016 року № 273. Підставою відмови стала та обставина, що його науковий ступінь не відповідає вимогам оголошеної на конкурс посади, в той час як він очолював протягом 6 років кафедру правознавства, його науковий ступінь кандидат юридичних наук, доктор філософії, вчене звання доцент кафедри правознавства, яка 05.08.2015 року була ліквідована, а навчальні дисципліни закріплено за кафедрою філософії. До того ж вважає, що сам конкурс призначено і проведено в порушення положень Закону України «Про вищу освіту», оскільки порядок проведення конкурсного відбору перед його початком не був затверджений. Крім цього, кафедра на посаду завідувача якої проводився конкурс вимагає в обовязковому порядку наявність науково-педагогічних працівників з науковими ступенями та вченими знаннями в галузі права. Іншою підставою незаконності звільнення вважає той факт, що відповідно до п.6.2 контракту керівництво університету, у випадку не бажання продовження контракту на новий термін, зобовязано було його повідомити про це за два місяці до закінчення контракту. Цього зроблено не було, а тому існують підстави вважати, що його дія продовжилася до 03.07.2023 року. Крім цього, у самому наказі про звільнення не зазначено, що його звільнено з роботи, що дає підстави стверджувати про те, що трудові відносини з університетом і надалі тривають. За таких обставин, просить визнати наказ про його звільнення незаконним, поновити його на займаній посаді та у відповідності до вимог ст.235 КЗпП України виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту незаконного звільнення з роботи по час поновлення на посаді. Також вважає, що відповідачем було грубо порушено трудове законодавство, оскільки відповідно до ч.2 ст.3 Закону Україну «Про відпустки» навіть після закінчення трудового договору він мав право на надання відпустки понад дію цього договору. Станом на вересень 2016 року ним не використано додаткову відпустку за 2015 рік, як учасника бойових дій, із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів. Однак на його заяву від 30.09.2016 року йому було незаконно відмовлено у наданні з 04.10.2016 року додаткової відпустки. Крім цього, при звільненні відповідачем не було йому виплачено компенсацію за невикористану додаткову відпустку за 2015-2016 роки. А тому є підстави для стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку та у відповідності до ст.117 КЗпП України середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум при звільненні з роботи по день фактичного розрахунку. Крім цього вважає, що внаслідок вчинення відповідачем протиправних дій, невиконання ним умов трудових договорів, та безпідставного систематичного порушення його прав, йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає: у спричиненому йому тяжкому психологічному шоку у момент, коли він дізнався про своє звільнення та ненадання йому відпустки, переживаннях з приводу розуміння цілковитої незаконності дій та тверджень відповідача, що передували невиконанню ним своїх договірних зобовязань, нехтуванні відповідачем його законних прав на відпустку, заробітну плату за договором, незаконності дій відповідача щодо невиконання умов договору стосовно оплати праці, починаючи з січня 2015 року по дату його звільнення, використанні відповідачем свого домінуючого становища, що призвело до вчинення ним протиправних дій. Внаслідок цього він відчуває психологічне розчарування у можливості відновлення своїх прав, його стан здоровя різко погіршився, відчуває постійний дискомфорт та невпевненість у своєму подальшому працевлаштуванні. Розмір заподіяної моральної шкоди він оцінює в сумі 10 000 гривень. А тому просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з аналогічних підстав. Доповнив, що обставини про те, що він був ознайомлений із наказом від 09.06.2016 року № 402-3, та наказом від 17.06.2016 року за № 442-3 не мають жодного значення, оскільки юридичним фактом, з яким повязано зміну його трудових прав слід вважати наказ від 20.09.2016 року № 734-3, що є предметом оскарження. З даним наказом він не був ознайомлений, і відповідач йому його не вручав, що підтверджується його заявою від 10.10.2016 року про надання належно завіреної копії наказу. Крім цього, трудову книжку на руки він отримав лише в 17.11.2016 року, а тому не пропустив місячний строк для звернення до суду із позовом. Також вважає безпідставним посилання відповідача на рішення Конституційного суду України від 22.02.2012 № 1-5/2012, оскільки дане рішення навпаки підтверджує заявлені ним вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, вважає заявлені позовні вимоги безпідставними, оскільки трудові відносини позивача з університетом носили строковий характер про що позивачу добре було відомо, що свідчить його підпис на контракті. Крім цього за його заявою, позивача було переведено 01.09.2015 року на посаду доцента кафедри філософії. В подальшому, 10.03.2016 року позивач був ознайомлений із попереджувальним наказом від 10.03.2016 року № 114-3 «Про звільнення викладачів з 30.06.2016», 09.06.2016 року - з наказом від 09.06.2016 року № 402-3 «Про звільнення викладачів з 30.06.2016», а 17.06.2016 року з наказом від 17.06.2016 року № 442-3 «Про надання відпустки та звільнення [PERSON] з 23 вересня 2016». Усі зазначені накази було належним чином доведені до відома позивачу, він їх не оскаржував, а тому підстав для скасування останнього наказу, яким позивача звільнено по завершенню відпусток не вбачає. Крім цього, вважає законною відмову у наданні відпустки згідно із заявою позивача від 30.09.2016 року, оскільки позивач просив надати таку з 04.10.2016 року, в той час як в цей день він перебував в іншій відпустці строк якої продовжився після 23.09.2016 року, внаслідок перебування позивача на лікарняному. А тому переконаний, що звільнення позивача відбулося на законних підставах в останній день відпустки. Одночасно зазначив, що з оскаржуваним наказом позивач був ознайомлений 20.09.2016 року, що підтверджується його підписом на наказі, а тому у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити у звязку із спливом позовної давності. В частині вимог про стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку учасника бойових дій, та середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні просить відмовити в їх задоволенні за безпідставністю, оскільки Законом України «Про відпустки» право позивача на виплату компенсації невикористаної додаткової відпустки не передбачено. Заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд ухвалює рішення суду про наступне. Як вбачається із записів з трудової книжки (а.с.7-9), позивач [PERSON] був призначений на посаду завідуючого кафедри правознавства Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені [PERSON] до оголошення конкурсу наказом від 30.12.2008 року № 648-3. В подальшому, продовжено термін його роботи на посаді завідувача кафедри за контрактом, як обраному за конкурсом до 30.06.2016 року, про що видано наказ від 30.06.2009 року за № 294-3. Згідно з укладеним контрактом між Львівським національним університетом ветеринарної медицини та біотехнологій імені [PERSON] та [PERSON] від 03.07.2009 року (а.с.20-25), позивача призначено на посаду завідувача кафедри правознавства на термін з 03.07.2009 року по 03.07.2016 року. Наказом від 01.09.2015 року № 764-3, [PERSON] переведений на посаду доцента кафедри філософії згідно діючого контракту до 30.06.2016 року (а.с.41). Перейменовано кафедру філософії у звязку із реорганізацією структурних підрозділів на кафедру філософії, педагогіки і права на підставі наказу від 22.02.2016 року № 83-3 (а.с.8-9). Наказом Львівського національного університету ветеринарної медицини імені [PERSON] від 10.03.2016 року № 114-3 (а.с.37-39), доцента кафедри філософії, педагогіки і права [PERSON] повідомлено про майбутнє звільнення у звязку із закінченням дії контракту з 30.06.2016 року відповідно до п.2 ст.36 та п.2 ст.23 КЗпП України. Наказом від 09.06.2016 року № 402-3 (а.с.34-36), прийнято рішення про звільнення [PERSON] з 30.06.2016 року у звязку із закінченням дії контракту відповідно до п.2 ст.36 та п.2 ст.23 КЗпП України та виплатою компенсації за невикористані відпустки тривалістю 93 дні. На підставі заяви позивача від 16.06.2016 року (а.с.12), наказом від 17.06.2016 року № 442-3 (а.с.13), [PERSON] надано невикористану відпустку за 2014/2015 роки на 37 календарних днів з 21 червня по 28 липня 2016 року та відпустку за 2015/2016 роки на 56 календарних днів з 29 липня по 23 вересня 2016 року. Прийнято рішення про звільнення [PERSON] у звязку із закінченням дії контракту відповідно до п.2 ст.36 та п.2 ст.23 КЗпП України з 23.09.2016 року. Однак, наказом від 20.09.2016 року № 734-3 (а.с.14) у звязку із перебуванням [PERSON] на листку непрацездатності від 30.08.2016 року АГС № 397271, продовжено його відпустку на 11 календарних днів з 24 вересня по 04 жовтня 2016 року у звязку із хворобою. У звязку із цим викладено пункт 2.1 наказу від 17.06.2016 року № 442-3 у редакції: «звільнити [PERSON] доцента кафедри філософії, педагогіки та права у звязку із закінченням терміну дії контракту (п.2 ст.23 КЗпП України) відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України з 04 жовтня 2016 року. На виконання даного наказу, Львівським національним університетом ветеринарної медицини та біотехнологій імені [PERSON] 04.10.2016 року було внесено відповідний запис про звільнення до трудової книжки позивача (а.с.51). Позивач вважаючи про те, що останній наказ Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені [PERSON] є незаконним, порушує його трудові права звернувся до суду та просить його визнати незаконним, поновити на займаній посаді та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути моральну шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення. Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з положеннями статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що видача наказу про його звільнення у звязку із закінченням дії контракту в останній день перебування у відпустці відбулося з порушенням норм чинного законодавства на момент виникнення спірних правовідносин. Така позиція суду ґрунтується на наступному. Відповідно до ч.3 ст.21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обовязки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організація праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування Контракту визначається законами України. У рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/98 щодо офіційного тлумачення ч.3 ст.21 КЗпП України акцентовано увагу на те, що незважаючи на ці (які містить ст.9 КЗпП України) та інші застереження, що містяться у Кодексі законів про працю України та інших актах трудового законодавства України і спрямовані на захист прав громадян під час укладання ними трудових договорів у формі контрактів, сторонами в контракті можуть передбачатися невигідні для працівника умови: зокрема, це, як правило тимчасовий характер трудових відносин, підвищена відповідальність працівника, додаткові підстави розірвання договору, тощо. Таким чином, при укладенні контракту закон надає право сторонам установлювати підвищену відповідальність особи й додаткові підстави для розірвання трудового договору контракту. Згідно з п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Припинення трудового договору через закінчення строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника, оскільки свою волю на укладення строкового трудового договору він виявив під час його укладення, а тому погодився на припинення такого договору в разі закінчення строку, на який його було укладено. Як встановлено в судовому засіданні, про припинення трудових відносин із [PERSON] у звязку із закінченням дії контракту, його належно було повідомлено завчасно наказами від 10.03.2016 року № 114-3 про майбутнє звільнення у звязку із закінченням дії контракту відповідно до п.2 ст.36 та п.2 ст.23 КЗпП України та наказом від 09.06.2016 року № 402-3 про звільнення. З даними наказами позивач був належно ознайомлений під розписку, а тому його твердження про те, що роботодавцем було порушено п.6.2 контракту щодо невручення йому повідомлення про припинення контракту за два місяці до його закінчення не заслуговують на увагу. Одночасно суд не вважає порушенням умов контракту той факт, що дія контракту була укладена до 03.07.2016 року, а позивача попереджено про звільнення з 30.06.2016 року. Дійсно особливістю контракту, укладеного між сторонами є те, що сторони визначилися зі строком його дії та з його тексту вбачається, що дія контракту закінчилася 03 липня 2016 року. Однак, як вказав в судовому засіданні представник відповідача, така необхідність звільнення була повязана із тривалістю навчального процесу, який закінчувався 30.06.2016 року. Також, згідно з записами у трудовій книжці, заяви від 01.09.2015 року та наказу від 01.09.2015 року (а.с.41), позивача було переведено за його згодою на посаду доцента кафедри філософії згідно діючого контракту до 30.06.2016 року. При цьому суд враховує, що 30.06.2016 року звільнення позивача не відбулося через надання йому відпустки тривалістю 37 та 56 календарних днів, фактичне звільнення позивача відбулося 04.10.2016 року, в останній день перебування у відпустці, що надавалася позивачу за його заявою, тобто уже після закінчення дії контракту, а тому жодним чином порушення трудових прав позивача допущено не було. Щодо самого наказу про звільнення від 20.09.2016 року № 734-3, то суд враховує, що такий наказ не є первинним щодо припинення трудових відносин позивача із університетом. Як уже зазначалося, звільненню позивача передували накази про майбутнє звільнення у звязку із закінченням дії контракту, наказ про звільнення з 30.06.2016 року, наказ про звільнення з 23.09.2016 року у звязку із наданням невикористаної відпустки за заявою позивача. Вказані накази були доведені позивачу під розписку, і той факт, що він їх не оспорював у встановленому законом порядку свідчить про те, що він із ними погоджувався. В той же час, останнім наказом про звільнення по своїй суті роботодавцем фактично вносилися зміни у попередній наказ від 17.06.2016 року № 442-3 щодо дати кінцевого звільнення [PERSON], яка підлягала відтермінуванню в часі через те, що позивач в період відпустки перебував на лікарняному листку непрацездатності внаслідок чого станом на 23.09.2016 року його відпустка не завершувалася і позивач не міг бути звільнений. На підставі наведеного, оскільки позивачем попередні накази про попередження щодо майбутнього звільнення та про саме звільнення не оскаржувалися, а наказ від 20.09.2016 року № 734-3 видавався з метою дотримання вимог ст.3 Закону України «Про відпустки» і є лише похідним від попередніх наказів, суд приходить до переконання про те, що даний наказ виданий у відповідності із чинним законодавством про працю та не порушує прав позивача, а саме звільнення проведено законно. Крім цього, є безпідставними доводи позивача про незаконність дій відповідача щодо ненадання йому невикористаної додаткової відпустки, як учасника бойових дій, за 2014/2015, оскільки за загальним правилом відпустки надаються протягом робочого часу. В той же час, позивач у своїй заяві просив надати йому таку відпустку з 04.10.2016 року, коли згідно з наказом від 20.09.2016 року № 734-3 він перебував в іншій відпустці. Оскільки наказ про звільнення [PERSON] від 20.09.2016 року № 734-3 є законним, саме звільнення позивача у звязку із закінченням дії контракту проведено у відповідності із вимогами чинного законодавства, а тому підстав для його визнання незаконним та поновлення позивача на роботі у суду немає. Також встановивши відсутність підстав для поновлення позивача на роботі та протиправних дій відповідача, суд не вбачає підстав для застосування положень ст.235 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та ст.237-1 КЗпП України щодо відшкодування моральної шкоди. А тому в цій частині в задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю. Одночасно суд не приймає до уваги заперечення відповідача про застосування судом спливу позовної давності, оскільки правила про позовну давність, відповідно до ст.267 ЦК України, мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно ніким не порушене, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв'язку з необґрунтованістю самої вимоги. При цьому слід зазначити, що відповідачем не представлено суду жодних доказів про те, що позивач з наказом про звільнення від 20.09.2016 року був ознайомлений у день його винесення, а як встановлено судом, трудову книжку позивач отримав лише 17.11.2016 року. Також судом не приймаються до уваги доводи позивача про те, що його трудовий договір трансформувався у безстроковий, як такі що не підтверджені жодними належними та допустимим доказами. В той же час, як вбачається із змісту контракту позивач його підписавши погодився з тим, що його дія є строковою до 03.07.2016 року. Жодних інших змін до контракту його сторонами не вносилося, як і не вчинялося дій спрямованих на продовження його дії на невизначений строк. Крім того, є безпідставними посилання позивача на обставини порушення відповідачем процедури проведення конкурсу на заміщення посади завідувача кафедри філософії, педагогіки та права та відмови йому у допущенні до конкурсу, оскільки звільнення позивача відбулося на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України у звязку із закінченням строку дії контракту, тому відповідач не зобовязаний був попереджати позивача про звільнення у звязку зі змінами в організації виробництва і праці університету та про самі зміни за 2 місяці, пропонувати йому іншу роботу, надавати йому переважне право на залишення на роботі, вирішувати питання про можливість/неможливість переведення його (за його згодою) на іншу роботу. До того ж позивачем процедура проведення конкурсу, його результати в судовому порядку не оскаржувалися. Посилання позивача у позовній заяві, що оскаржуваний наказ не містить посилання про звільнення його з роботи судом взагалі до уваги не приймаються, як необґрунтовані, оскільки із змісту наказу чітко вбачається про звільнення [PERSON] у звязку із закінченням дії контракту. Щодо заявлених позовних вимог про стягнення компенсації за невикористані додаткові відпустки та середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку, то суд зазначає наступне. Дійсно, позивач являючись учасником бойових дій (а.с.19), мав право у відповідності до положень ст.16-2 Закону України «Про відпустки» на надання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік. Протягом 2015-2016 років ним така відпустка не була використана. Однак, положеннями ст.24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Вказана правова норма діє в редакції Закону від 01.01.2015 року. З наведеного випливає, що позивач не використавши додаткову відпустку на яку мав право протягом періоду роботи у Львівському національному університеті ветеринарної медицини та біотехнологій імені [PERSON], у звязку із звільненням із навчального закладу права на виплату грошової компенсації не набув. А тому вимоги про стягнення компенсації за невикористані відпустки учасника бойових дій у 2015 та 2016 роках, а також середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку по час фактичного розрахунку є безпідставними, у звязку із чим в їх задоволенні слід відмовити. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, у звязку із відмовою у задоволенні позову від сплати судового збору за розгляд якого позивач звільнений, на відповідача судові витрати не покладати.

Outcome: dismissed