Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

позивач звернувся із позовом до відповідача про стягнення боргу в розмірі 10747 гривень 57 копійок за кредитним договором б/н від 15.10.2010. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного кредитного договору від 15.10.2010 між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], позичальнику було надано кредит в розмірі 16000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. Однак, позичальником умови договору щодо повернення тіла кредиту та сплати відсотків в повній мірі виконано не було, 22.09.2014 [PERSON] померла. Зазначив, що для виконання вимог ч.2 ст. 1281 ЦК України, 20.02.2016 ним було подано претензію кредитора у Верховинську районну державну нотаріальну контору, на яку отримано відповідь нотаріальної контори про те, що спадкоємці [PERSON] із заявами про прийняття спадщини не зверталися, а спадкова справа після смерті спадкодавця заведена на підставі претензії ПАТ КБ «Приватбанк». Однак вважає, що спадкоємцем [PERSON] являється відповідач [PERSON], оскільки ним встановлено із паспортних даних, що відповідач проживав за одною адресою із позичальником. Крім цього позивач переконаний, що відповідача слід вважати таким, який належним чином прийняв спадщину після смерті [PERSON], оскільки протягом встановленого законодавством шестимісячного строку для прийняття спадщини ним не подано заяви про відмову від прийняття спадщини. При цьому зазначив, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Оскільки на їхню письмову претензію від 17.07.2016 року відповідач жодним чином не відреагував, відповідно до вимог ст. 1282 ЦК України шляхом сплати одноразового платежу вимоги кредитора спадкодавця не погасив, тому просить позов задовольнити. В судове засідання представник позивача не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав, а тому суд вважає за можливе розглянути цивільну справу у його відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила відносно заявлених позовних вимог з мотивів їх безпідставності. Суду пояснила, що її довіритель [PERSON] не являється спадкоємцем після смерті [PERSON] ні за заповітом, ні за законом, спадщину після її смерті не приймав, у володіння спадковим майном не вступав, а відтак у нього відсутній будь-який обовязок по виконанню кредитних зобовязань покійної [PERSON]. Одночасно зазначила, що дійсно [PERSON] та [PERSON] були мешканцями одного села та були знайомими, однак проживали за різними адресами у різних будинках, жодними родинними стосунками не були повязані, у кожного була своя сімя. Щодо особи [PERSON] то їм відомо, що така померла 2 роки 6 місяців тому, у неї були свої діти, які проживають за кордоном, після її смерті будинок за її місцем проживання пустує. Про жодні кредитні зобовязання [PERSON] відповідачу не було відомо. Після надходження письмової вимоги позивача вона особисто зверталася у відділення Приватбанку, де їй пояснили, що єдиною підставою для висновку про те, що [PERSON] являється спадкоємцем після смерті [PERSON] є наявні в розпорядженні банку паспортні дані цих осіб, де зазначені адреси проживання та реєстрації в одному населеному пункті. А тому просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представника відповідача, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд ухвалює судове рішення про таке. Судом встановлено, що 15.10.2010 між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит в розмірі 15000 грн 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. [PERSON] дала свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом на заяві (а.с.7). Згідно із свідоцтвом про смерть (а.с.35), [PERSON] померла 22.09.2014 в с. Ільці Верховинського району Івано-Франківської області у віці 53 роки, про що виконкомом Ільцівської сільської ради вчинено актовий запис від 24.09.2014 за №11. Згідно наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитним договором б/н від 15.10.2010 (а.с.5), станом на 30.06.2016 за боржником [PERSON] числиться заборгованість в розмірі 10747 грн 57 коп., що складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 10505 грн 72 коп. та відсотках в розмірі 241 грн 85 коп. 30 січня 2016 року позивачем подано у Верховинську районну державну нотаріальну контору претензію кредитора (а.с.36) відповідно до якої Банк просив повідомити, чи заводилася спадкова справа після смерті [PERSON] надати інформацію щодо числа її спадкоємців, та включити кредиторські вимоги Приватбанку на суму 10747 грн. 57 коп. в обєм спадкової маси. Листом від 24.02.2016 (а.с.42) Верховинська районна державна нотаріальна контора повідомила позивача про те, що спадкоємці після смерті [PERSON] із заявами про прийняття спадщини чи відмову від прийняття не зверталися, спадкова справа не заводилася. В подальшому листом-претензією від 07.07.2016 року (а.с.43) ПАТ КБ «Приватбанк» надіслано письмову вимогу відповідачу [PERSON] про погашення кредитної заборгованості в сумі 10747 грн. 57 коп., як спадкоємцем після смерті [PERSON] Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення зазначеної суми заборгованості із [PERSON], як спадкоємця після смерті [PERSON], який на переконання позивача належним чином прийняв спадщину, до складу якої окрім майна ввійшли і борги спадкодавця, однак в добровільному порядку погасити заборгованість відмовляється. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Однак, відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проте в силу зазначених положень закону позивачем жодними належними та допустимими доказами не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, а здобутими в судовому засіданні доказами спростовано доводи позивача виходячи з наступного. Дійсно, відповідно до положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). При цьому, за правилами ч.1 ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Однак, шляхом системного аналізу змісту правових норм викладених у статтях 1222, 1223, 1261-1265 ЦК України суд приходить до висновку про те, що спадкування відбувається шляхом прийняття спадщини спадкоємцями за заповітом або спадкоємцями за законом відповідної черги спадкування після смерті спадкодавця. При цьому, спадкоємцями за заповітом можуть бути фізичні та юридичні особи, які визначені у заповіті, а спадкоємцями за законом можуть бути фізичні особи живі на момент відкриття спадщини за умови віднесення їх законом до кола осіб, що включені у відповідну чергу спадкування за законом. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] за життя заповіту на користь [PERSON] не укладала, з відповідачем у родинних чи інших близьких відносинах не перебувала, разом не проживала, спільне господарство не вела. Після її смерті ніхто в нотаріальну контору із заявами про прийняття спадщини не звертався. В той же час позивачем жодних доказів, які б підтверджували наявність у відповідача права на спадкування після смерті [PERSON], як спадкоємцем за заповітом чи спадкоємцем будь-якої черги за законом, суду не представлено. Одночасно, доводи позивача про те, що відповідач [PERSON] є спадкоємцем після смерті [PERSON] в силу наявності відомостей у їх паспортних даних, щодо однієї адреси проживання суд вважає неспроможними, так як факт наявності однієї адреси реєстрації місця проживання в різних осіб сам по собі не може бути належним доказом виникнення прав спадкоємця в однієї особи після смерті іншої. Більш того, як вбачається із представленої довідки виконавчого комітету Ільцівської сільської ради від 27.01.2017 за №02.2-18/128, [PERSON] та [PERSON] проживали в присілку Великий Затінок села Ільці Верховинського району Івано-Франківської області, але за різними адресами у будинках під №388 та №406, та не перебували між собою в родинних відносинах. За таких обставин суд приходить до переконливого висновку про те, що відповідач [PERSON] не являється ані спадкоємцем за заповітом, ані спадкоємцем за законом після смерті [PERSON], а тому доводи позивача про те, що такий являється спадкоємцем після смерті позичальника є надуманими та безпідставними, та такими, що не підтверджуються жодними доказами. Подальші доводи позивача про те, що відповідач прийняв спадщину після смерті [PERSON] судом взагалі до уваги не приймаються, оскільки встановивши ту обставину, що [PERSON] не був спадкоємцем після смерті [PERSON], суд вважає, що у позивача не виникало права на спадкування після її смерті, як і обовязку, передбаченого положеннями ч.1 ст. 1282 ЦК України, щодо погашення боргу спадкодавця перед його кредиторами. Разом з тим, надаючи обєктивну оцінку усім доводам сторін у їх сукупності, суд не може не звернути увагу на вільне трактування позивачем норм цивільного законодавства, що регулюють порядок здійснення права на спадкування. Зокрема, твердження позивача, що спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину незалежно від факту подачі заяви про прийняття спадщини у випадку не подання ним у шестимісячний строк заяви про відмову від спадщини є голослівними та такими, що не ґрунтуються на жодній правовій нормі. Суд звертає увагу позивача, що відповідно до положень ст. 1223 ЦК України спадкування є правом особи, а не її обовязком. Тому у випадку не подання заяв про прийняття спадщини, та про відмову від прийняття спадщини, ця особа може вважатися такою, що не прийняла спадщину, як це випливає із положень ч.1 ст.1272 ЦК України. Отже, підсумовуючи усе наведене, оскільки судом встановлено, що у відповідача не виникало жодних прав та обовязків спадкоємця після смерті [PERSON] та спадщину після її смерті він не приймав, а позивачем іншого перед судом не доведено шляхом подання належних та допустимих доказів, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, у звязку із чим в їх задоволенні слід відмовити. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати у справі з відповідача не стягувати.

Outcome: dismissed