Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

позивач звернулась в суд з позовом до Фізичної особи підприємця [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «Мистецьке обєднання «Дзига», Приватного підприємства «Клуб достойних львівян «Лялька», Товариства з обмеженою відповідальністю «Клуб достойних львівян», в якому просить стягнути з [PERSON] 74 779 грн. завданої шкоди, стягувати з [PERSON] 3 723 грн. завданої шкоди щомісячно, стягнути з [PERSON] 200 000 грн. завданої моральної шкоди. В обґрунтування позову покликається на те, що 22.06.2015 року у приміщенні нічного клубу «888», що на пл. Данила Галицького, 1 у м. Львові, було вбито її сина [PERSON]. Таким чином, вона втратила особу, яка утримувала її та допомагала їй. Вона є інвалідом 2 групи та не має можливості працювати, утримувати себе самостійно. [PERSON] того, смерть сина завдала їй моральних страждань, значно погіршився її стан здоровя. Клуб «888» в той період знаходився в оренді у підприємця [PERSON] та працівники, які там працювали перебували у договірних відносинах з підприємцем. [PERSON] того, покликається на норми ст.ст.1166, 1167, 1172, 1200 ЦК України. 08.06.2018 року позивач подала уточнену позовну заяву, згідно якої також просить стягнути з [PERSON] «Мистецьке обєднання «Дзига» 100\~000 грн. моральної шкоди, стягнути з ПП «Клуб достойних львівян «Ляллька» 150 000 грн., стягнути з [PERSON] «Клуб достойних львівян» 100\~000 грн. 16.07.2018 року позивач подала заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої просить стягнути з [PERSON] 87 870 грн. завданої шкоди, стягувати з [PERSON] щомісячний платіж в розмірі мінімальної заробітної плати на користь [PERSON] довічно з 17.07.2018 року. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, надавши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просять позов задоволити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов заперечили з підстав, викладених у відзиві на позов. Просить відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] «Клуб достойних львівян» в судове засідання не зявився, хоч про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого просить виключити [PERSON] «Клуб достойних львівян» з кола відповідачів. Суд ухвалив слухати справу у відсутності представника відповідача. Представник відповідача [PERSON] «Мистецьке обєднання «Дзига» в судове засідання не зявився, хоч про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого просить виключити [PERSON] «Мистецьке обєднання «Дзига» кола відповідачів. Суд ухвалив слухати справу у відсутності представника відповідача. Представник відповідача ПП «Клуб достойних львівян «Лялька» в судове засідання не зявився, хоч про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого позов заперечує та просить відмовити в задоволенні позову. Суд ухвалив слухати справу у відсутності представника відповідача. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На обґрунтування позовних вимог позивач подає: свідоцтво про смерть [PERSON], згідно якого [PERSON] помер 23.06.2015 року; лист Львівської обласної державної адміністрації від 03.06.2016р., лист Головного управління Національної поліції у Львівській області від 31.05.2016 року, згідно яких 21.06.2015 року [PERSON] перебував у нічному клубі «888», що у м. Львові на пл. Д.Галицького, 1, де охоронець даного закладу вчинив конфлікт з потерпілим під час якого спричинив тяжкі тілесні ушкодження, які призвели до смерті [PERSON]; вирок Галицького районного суду м. Львова від 07.02.2018 року, згідно якого [PERSON] визнано винним у тому, що 22.06.2015 року, перебуваючи у приміщенні нічного клубу «888», що на пл. Данила Галицького, 1 у м. Львові, де він за його словами проходив стажування на посаді охоронця, на грунті неприязних відносин, що виникли раптово, з необережності, не маючи умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень та заподіяння смерті потерпілому [PERSON], умисно наніс йому удар в обличчя він якого він впав, вдарившись, тімяно-потиличною ділянкою голови до твердого покриття, внаслідок чого настала смерть [PERSON] Відповідно до\~ст.1166\~ЦК України,\~майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ст.1167 ЦК України, моральна шкода завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Виходячи зі змісту вказаних норм матеріального права та положень\~ст.81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, позивач, заявляючи вимогу про відшкодування шкоди, повинен зокрема довести такі складові: протиправну поведінку відповідача; настання шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою і шкодою; вину завдавача шкоди. Статтею 62 Конституції України передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Відтак, вина особи у вчиненні злочину може бути встановлена лише обвинувальним вироком суду. Як встановлено в судовому засіданні, вирок Галицького районного суду м. Львова від 07.02.2018 року оскаржений в апеляційному порядку, тобто такий не набрав законної сили, а тому, з огляду на положення ч.6 ст.82 ЦПК України, суд не може грунтувати рішення на фактах, встановлених даним вироком. Одночасно, з дослідженого в судовому засіданні звукозапису показань [PERSON] в суді апеляційної інстанції, даних в ході розгляду обвинувального акту про обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.119 КК України, вбачається, що останній повністю визнає свою вину у вчиненому злочині та визнає цивільний позов, предявлений до нього [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. При цьому, [PERSON] не навів доказів перебування у трудових відносинах саме із відповідачами, а лише усно зазначив про перебування на стажуванні. Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Позивач стверджує, що [PERSON] перебував у договірних (трудових) відносинах з ФОП [PERSON], однак жодних доказів на підтвердження цього факту позивачем не надано, як і не подано жодних доказів, які б свідчили про перебування [PERSON] у договірних (трудових) відносинах з іншими відповідачами по справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). Не підтверджуються обставини, які підлягають доказуванню, і іншими поданими позивачем доказами, адже вищенаведені листи не є належним доказом встановлення тих чи інших обставин, а є лише заходами реагування на можливі порушення. Слід також відзначити, що жодний наданий позивачем доказ не вказує на наявність прямого причинно-наслідкового звязку між діями відповідачів та спричиненню шкоди позивачу. У ході розгляду справи представник відповідача вказала, що в обґрунтування заявленого позову п. Трощилова Н.М. покликається на положення ст.ст. 166, 1167, 1172, 1200 та 1202 Цивільного Кодексу України. Представник відповідача також вказує, що норми цивільного законодавства дійсно встановлюють право особи на відшкодування завданої її матеріальної та моральної шкоди. Зокрема, у деліктному зобов'язанні, що стало наслідком подій, які відбулись у ніч 22 червня 2018 року, потерпіла [PERSON], має право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди з особи, яка заподіяла шкоду. При цьому відповідач вказує, що положення ст. ст. 1166, 1167,1200,1202, 1207 ЦК України, встановлюють в цивільному праві України змішану систему деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо). Статті 1200, 1202, 1207 Цивільного кодексу України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають, що суб'єктним складом відповідальних осіб за шкоду завданої смертю потерпілого внаслідок злочину є виключно сама особа яка завдала шкоду і вчинила злочин і не допускається застосування норми ст. 1172 ЦК України, яка с загальною. В частині моральної шкоди у ч. 1 ст. 1167 ЦК України відповідальність за таку, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини. Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. У ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди. Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача. Статті 1200, 1202, 1207 відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають, суб'єктним складом відповідальних осіб за шкоду завдану смертю потерпілого вчиненням злочину є виключно особа, яка завдала шкоду вчинивши злочин. Так, ст. 1172 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України таким суб'єктом є юридична та фізична особа, працівник якої під час виконання трудових (службових) обов'язків завдав шкоди. Разом з тим, як зазначає представник відповідача дана норма є загальною та визначає порядок та підстави генерального делікту, проте положення ст. ст. 1202, 1207 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. 1172 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Як стверджує представник відповідача, позивач на надав жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував факт перебування [PERSON] трудових (службових) відносинах з ФОП [PERSON] та іншими особами вказаними співвідповідачами. Іншим суб'єктом, який може нести, свого роду, відповідальність за відшкодування шкоди у разі смерті внаслідок злочину, за твердженням представника відповідача, може бути держава, що презюмується ст. 1207 ЦК України, оскільки дана норма визначає, що шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 цього Кодексу, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Суд частково погоджується з доводами щодо відсутності належних доказів на підтвердження позовних вимог. При цьому, вважає за необхідне зазначити, той факт, що позивач та її представник належним чином не спростувати доводи представника відповідача. Таким чином, враховуючи вищенаведене, зважаючи на недоведеність позивачем факту перебування [PERSON] у трудових (договірних) відносинах із відповідачами, суд приходить до\~переконання про\~безпідставність та\~необґрунтованість кожної\~із заявлених\~позивачем позовних\~вимог,\~а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed