Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-25 00:00:00

позивач звернувся із позовними вимогами до відповідачів про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 15.11.2006 №4536-017/06Р, що складається з: заборгованості по кредиту у розмірі 36399,00 доларів США, процентів у розмірі 26145,13 доларів США, а всього у розмірі 62544,13 доларів США. Понесені судові витрати у справі просить солідарно покласти на відповідачів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до умов кредитного договору №4536-017/06Р, укладеного 15.11.2006 між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником всіх прав та обовязків якого являється ПАТ КБ «Правекс-Банк», та [PERSON], позичальнику було надано у кредит грошові кошти у розмірі 42500,00 доларів США під 12% річних, строком користування до 15.11.2023. Крім цього в забезпечення виконання вимог по кредитному договорі, між банком та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки №4536-017/06Р від 15.11.2006, відповідно до умов якого поручитель [PERSON] прийняв на себе зобовязання, у випадку невиконання умов кредитного договору позичальником нести відповідальність в повному обсязі, як солідарні з позичальником боржники. За умовами кредитного договору позичальник взяв на себе зобовязання здійснювати своєчасне погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення оплати рівними частинами до 10 числа наступного місяця (п.4.4 договору), а також щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом та повернути кредит у повному розмірі у строк, визначений договором. Однак позичальником взяті на себе зобовязання по кредитному договору виконувалися не належним чином, було допущено утворення простроченої заборгованості, що дає йому підстави вимагати виконання кредитних зобовязань також і з поручителя. А тому просить позов задовольнити. Представник позивача в судове засідання не зявився повторно, про розгляд справи був належно повідомлений. Судом призначалася справа до розгляду декілька разів, однак щоразу представник позивача подавав клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. А тому суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності позивача. Відповідачі в судове засідання не зявилися повторно, про розгляд справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Враховуючи наведене, а також враховуючи надані відповідачами письмові заперечення на позовну заяву, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів. Згідно заперечення на позов, відповідачі [PERSON]Я та [PERSON], відносно заявлених позовних вимог заперечили повністю, суду вказали, що пунктом 4.4 кредитного договору встановлено, що сторони дійшли згоди про те, що у випадку виникнення у Позичальника прострочення по погашенню заборгованості за кредитом та/або сплати процентів за користування кредитом строк користування кредитом, вказаний в п.1.2 (до 15.11.2023) припиняється достроково на 10-й день місяця, наступного за місяцем, в якому виник факт прострочення. Оскільки з розрахунку наданого позивачем вбачається, що останній платіж по погашенню тіла кредиту було здійснено 07.05.2009, а по погашенню відсотків за кредитом 10.10.2011, вважають, що факт прострочення виник на наступний місяць після останнього платежу, а саме з листопада 2011 року, а строк користування встановлений п.1.2 кредитного договору припинився достроково на 10-й день місяця, наступного за місяцем, в якому виник факт прострочення, а саме 10.12.2011 і з цього часу виникло право позивача на стягнення заборгованості за договором та з цього часу для вимог позивача до позичальника [PERSON] стала спливати позовна давність, яка сплила до моменту звернення позивачем із позовом в суд. З посиланням на вимоги ст.267 ЦПК України, вважають, що оскільки позовна давність спливла до основної вимоги, то така спливла і до додаткової вимоги, а саме поруки. Просять відмовити в задоволенні позову про стягнення з них солідарно заборгованості за кредитним договором за спливом позовної давності. Вивчивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд позовні вимоги задовольняє частково з таких підстав. Судом встановлено, що 15.11.2006 між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником всіх прав та обовязків якого являється ПАТ КБ «Правекс-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №4536-017/06Р (а.с.8-14), відповідно до умов якого позичальнику було надано у кредит грошові кошти у розмірі 42500,00 доларів США на споживчі цілі, а також з метою оплати страхових платежів згідно договорів страхування нерухомого майна, укладення яких здійснюється на виконання п.6.1.14 Договору. Пунктом 1.2 кредитного договору встановлено, що Кредит надається Позичальнику на строк з 15.11.2006 до 15.11.2023 із сплатою 12% річних. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошима, боржник зобовязаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст.530 ч.1 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до положень ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Пунктом 6.1.1 кредитного договору сторони погодили, що позичальник зобовязаний використати кредит на передбачені в даному Договорі цілі і забезпечити повернення кредиту і сплату нарахованих процентів. Згідно з п.6.1.2 Позичальник зобовязується здійснювати погашення заборгованості за кредитом, процентами і пенею у валюті кредиту. Відповідно до п.4.1 Договору, повернення кредиту здійснюється щомісячно рівними частинами по 208,00 USD (двісті вісім доларів США) до 10 числа наступного місяця. Відповідно до договору про внесення змін та доповнень до Кредитного договору №4536-017/06Р від 15.11.2006 (а.с.16) укладеного між Банком та [PERSON]Я 15.12.2010, згідно додатку 1 до даного договору (а.с.17) сума щомісячного погашення кредиту становить 234 долара США. В ході судового розгляду безспірно встановлено, і вказані обставини відповідачами не оспорюються, що позивач, як Позикодавець за умовами кредитного договору свої зобовязання за умовами договору виконав надавши кредит позичальнику [PERSON] на умовах та в строки передбачені договором, а [PERSON] такі грошові кошти отримала. В той же час, свої зобовязання за умовами договору позичальник виконувала не належним чином, грошові кошти на погашення кредитної заборгованості вносила не в повному розмірі, а з 01.11.2011 такі взагалі припинила виконувати, у звязку із чим виникла заборгованість. Згідно з розрахунку (а.с.30-34), станом на 01.12.2016 кредитна заборгованість відповідача [PERSON] складалася з: неповернутої суми кредиту у розмірі 36399,00 доларів США, відсотків у розмірі 26145,13 доларів США, інших платежів за пенею, розмір яких не включено позивачем до позовних вимог. Всього, заборгованість по тілу кредиту та відсотках складала 62544,13 доларів США, що стала виникати з 01.06.2009 року по поверненні тіла кредиту та з 01.11.2011 по сплаті відсотків. Таким чином, оскільки відповідач свої зобовязання по кредитному договору виконувала не належним чином, внаслідок чого допустила утворення заборгованості по виконанню кредитних зобовязань, а тому позивач вправі був відновити свої порушені майнові права шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором із відповідача. Однак, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому частино. 2 ст.258 ЦК України визначено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Дійсно, у відповідності до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Якщо умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України, зокрема у постанові від 06 листопада 2013 року у справі №6-116цс13, яка у силу вимог\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для всіх судів України. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19.11.2014 (справа №6-160цс14), перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами), починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення; позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу; у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2\~ст. 1050 ЦК України\~кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом із нарахованими процентами -\~ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті; несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовноїдавності по кожному із платежів; відповідно до вимог ст.\~266, ч. 2 ст.\~258 ЦК України\~стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Оскільки, згідно з умовами кредитного договору [PERSON] взяла на себе зобовязання погашати кредит та сплачувати проценти шляхом внесення коштів рівними частинами в сумі 208 доларів США, а починаючи з грудня 2010 року 234 долари США щомісяця до 10 числа наступного місяця, то є переконливим висновок суду про те, що в кожному окремому випадку внаслідок не внесення позичальником щомісячного платежу за умовами кредитного договору наставало порушення прав кредитора, які він вправі був захистити в судовому порядку в межах загальної позовної давності, перебіг якої починався після пропуску позичальником кожного окремого платежу. Однак, як вбачається із матеріалів справи, з позовними вимогами позивач звернувся до суду лише 27 лютого 2017 року. А враховуючи той факт, що спірна заборгованість стала утворюватися з 01.06.2009, слід дійти висновку, що частина позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором лежить поза межами позовної давності. З врахуванням наведеного, а також того, що відповідачі настоюють на застосуванні наслідків спливу позовної давності, а позивачем не наведено перед судом жодних доказів поважності пропуску позовної давності, суд вважає, що заборгованість за кредитом та процентами підлягає стягненню в межах трирічного строку позовної давності, що передує зверненню позивача до суду. При цьому суд переконаний, що позивач не міг не знати про факт порушення відповідачем виконання взятих на себе кредитних зобовязань, оскільки в його розпорядженні були відомості про рух коштів по кредитному рахунку відповідача, що підтверджується представленим розрахунком заборгованості. За таких обставин, в межах загальної позовної давності, за період з 27.02.2014 по 27.02.2017 з відповідача [PERSON] підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у розмірі 39862,53 доларів США, що складається з заборгованості за кредитом в сумі 27317,00 доларів США\~та заборгованості по відсотках в сумі 12545,53 доларів США. При цьому, в силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» встановивши наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, суд вважає за можливе стягнути з відповідача грошову суму в іноземній валюті Вказана позиція суду є аналогічною правовому висновку щодо застосування норм права, здійсненому Верховним Судом України у постанові від 12.07.2017 у цивільній справі №6-708цс17, якою установлено, що якщо в кредитному договорі виконання зобовязання визначено у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобовязання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. У звязку із наведеним позов слід задовольнити частково, в решті вимог про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором слід відмовити за спливом позовної давності. Задовольняючи позовні вимоги частково, судом не приймаються до уваги заперечення відповідачів щодо спливу позовної давності щодо усіх заявлених позовних вимог, оскільки за умовами кредитного договору кредит відповідачу надавався на увесь період дії договору до 15.11.2023. При цьому судом враховується, що дійсно згідно з п.4.4 Кредитного договору, у випадку виникнення у Позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та/або за сплатою відсотків за користування кредитом, строк користування кредитом визначений п.1.2 даного Договору, припиняється достроково, на 10-й день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення. Однак, далі за текстом в цьому ж пункті договору визначено, що про припинення користування кредитом Банк письмово повідомляє Позичальника. Оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які письмові повідомлення банку про дострокове припинення користування кредитом, і про такі відповідачами не зазначено, а на момент звернення позивача до суду дія договору не закінчилися, і строк виконання кредитного зобовязання по усіх платежах не сплив, тому підстав для застосування наслідків спливу позовної давності для позовних вимог в цілому у суду немає. Щодо вимог позивача про солідарне стягнення кредитної заборгованості із [PERSON] суд зазначає таке. Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] та вважає, що він повинен нести солідарну із позичальником відповідальність в межах заявленої заборгованості у 62544,13 доларів США як поручителя, зобовязання якого виникають із договору поруки від 15.11.2006, укладеного між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником всіх прав та обовязків якого являється ПАТ КБ «Правекс-Банк», та із відповідачем [PERSON] (а.с.21-22). Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Однак, відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дійсно, за змістом положень ч.1 ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ч.1,2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно з договором поруки від 15.11.2006 вбачається, що [PERSON], взяв на себе зобовязання нести солідарну відповідальність із позичальником, як поручитель в повному обсязі (повернення кредиту, сплати відсотків та комісій за користування кредитом, пені, штрафів, неустойок) за належне виконання кредитного зобовязання за умовами кредитного договору від 15.11.2006 №4536-017/06Р. Одночасно, за положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Оскільки, судом встановлено, що такий строк договором поруки не встановлено, тому суд вважає переконливим такий висновок, що порука відповідача за оспорюваним договором є дійсною протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання за забезпеченим нею кредитним договором. Відповідно до правової позиції висловленій Верховним Судом України у справі №6-6цс14-1, постанова від 17 вересня 2014 р., яка у відповідності до положень ст.360-7 ЦПК України повинна враховуватися усіма судами України, порука - це строкове зобов'язання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Крім цього, вирішуючи питання щодо перебігу шестимісячного строку заявлення вимоги Банком до поручителя, суд враховує, що початок перебігу такого строку повязується законодавцем із моментом настання строку виконання боржником основного зобовязання за кредитним договором. Як уже встановлено судом в ході судового розгляду, внаслідок допущення позичальником [PERSON] порушення взятих на себе кредитних зобовязань в грудні 2011 року, у позивача настало право вимоги у боржника дострокового виконання кредитного зобовязання в цілому, а для позичальника настав строк виконання основного зобов'язання. У звязку із цим, суд переконаний, що з 01.12.2011 для Банку розпочався перебіг шестимісячного строку для предявлення вимоги до поручителя [PERSON] про виконання порушеного позичальником кредитного зобовязання, який завершився 01.06.2012 і в силу наведених правових позицій, продовженню чи перериванню не підлягав. Однак як встановлено в ході судового розгляду, протягом зазначеного строку банком до поручителя вимог про погашення кредитного зобовязання не предявлялося, жодних доказів про вручення письмової вимоги поручетелю банком не представлено. За таких обставин, оскільки протягом шести місяців (з 01.12.2011 по 01.06.2012), від дня настання строку виконання основного зобовязання Банком не предявлено вимоги до поручителя щодо виконання забезпечених порукою кредитних зобовязань, а відтак станом на 01.06.2012 строк предявлення таких вимог для банку сплив, у звязку із чим порука [PERSON] припинилася за договорами поруки від 15.11.2006, а банком втрачено право для захисту свого права на отримання належно виконаного кредитного зобовязання у вказаний спосіб. А тому в задоволенні позову в частині майнових вимог до поручителя [PERSON] слід відмовити за його безпідставністю. Одночасно, задовольняючи позовні вимоги частково, слід у відповідності до положень ст.88 ЦПК України покласти на відповідача [PERSON] понесені позивачем судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в гривневому еквіваленті.

Outcome: partial