Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди. Просить стягнути з [PERSON] на свою користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 571 247 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 21.07.2010 р. між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. У період з 21 липня по 27 липня 2010 року відповідач працювала на посаді продавця непродовольчих товарів та виконувала роботу пов'язану із реалізацією ювелірних виробів в належному їй магазині у Торговому центрі «[INFO]». 21.07.2010 р. товар, який знаходився на торговій точці у ТЦ «[INFO]» вона передала, а [PERSON] прийняла, що підтверджується переобліком золотих виробів. 27.07.2010 р. із торгової точки у ТЦ «[INFO]» зник товар. При проведенні документальної ревізії товарно-матеріальних цінностей в торгові точці у ТЦ «[INFO]» виявлено нестачу товару на суму 571 247,00 грн., що підтверджується актом ревізії. На її неодноразові запрошення з'явитися на ревізію - [PERSON] відмовлялася. Згідно договору від 21.07.2010 р. працівник прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності ввірених йому підприємцем матеріальних цінностей. Відповідачеві були створені належні умови праці та збереження товару в торговій точці у ТЦ «[INFO]», зокрема у приміщенні ТЦ «[INFO]» за договором № 143 ТС встановлено обладнання ручної системи тривожної сигналізації на пульт центрального спостереження. Фактично товари приймались, перебували у повному віданні та в подальшому реалізовувались безпосередньо відповідачем - [PERSON] Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з мотивів, викладених у позовній заяві, просять позов задовольнити. Також, після заявленого клопотання відповідачем про застосування до виниклих правовідносин строку позовної давності, подали заяву про поновлення строку звернення до суду (а.с. 48). Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позов не визнали. Надали письмові заперечення. Подали заяву про застосування строків позовної давності (а.с 66 -67). Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що в липні 2010 р. працював у ТЦ «[INFO]» продавцем спортивного одягу. [PERSON] працювала у ТЦ «[INFO]» продавцем ювелірних виробів. Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, представника відповідача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи (в т.ч. матеріали кримінального провадження № 12012120250000586 по факту таємного викрадення майна належного [PERSON]), дійшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за заявою осіб, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тобто кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 24 КЗпП України трудовий договір, контракт укладається, як правило, в письмовій формі. Згідно ст. 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору, ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що з 21 липня по 27 липня 2010 року відповідач [PERSON] працювала на посаді продавця непродовольчих товарів та виконувала роботу пов'язану із реалізацією ювелірних виробів в належному [PERSON] магазині у Торговому центрі «[INFO]». При цьому, між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] трудовий договір, контракт в письмовій формі не укладався, наказ чи розпорядження власника про зарахування працівника на роботу (на посаду продавця непродовольчих товарів) не видавався. Як вбачається із матеріалів справи та пояснень [PERSON] позивач про наявність чи відсутність системи тривожної сигналізації відповідачу не повідомляла, не роз'яснювала її права і обов'язки, не проінформувала під розписку про умови праці, не ознайомлювала з правилами внутрішнього трудового розпорядку. Також, в судовому засіданні відповідач заперечила факт передачі їй 21.07.2010 р. [PERSON] золотих виробів під підпис. Зазначила, що на переліку товару (а.с. 8-18) стоїть не її підпис. 27.07.2010 р. із торгової точки [PERSON] у ТЦ «[INFO]» зникли золоті вироби. За фактом таємного викрадення золотих виробів, належних [PERSON], було порушено кримінальну справу за ч.3 ст. 185 КК України (а.с. 52). Допитана в рамках кримінальної справи в якості свідка [PERSON] пояснила, що її свекруха влаштувала її на роботу до [PERSON] у якої в ТЦ «[INFO]» була торгова точка з продажу ювелірних виробів. 21.07.2010 р. о 11.00 год. вона вийшла на робоче місце, до обіду зі нею на точці знаходилася хазяйка, а потім вона вже працювала самостійно. В цей день [PERSON] показала їй золоті та срібні вироби, які вже знаходилися в лотках на вітрині. [PERSON] їй пояснила принцип роботи, показувала як правильно звіряти товар з биркою на ньому. Наступного дня [PERSON] принесла свою записну книжку в якій вона записує весь товар по всім торговим точкам. Вона звірила товар з записами в записній книжці та майже кожного дня приносила з собою роздруківки з найменуванням золотих виробів, по ним вони звірялися з наявним товаром. Вказані роздруківки [PERSON] забирала з собою, їй вона нічого не залишала, в роздруківках вона не підписувалася. 27.07.2010 р. о 8.50 год. вона прийшла на роботу, зайшла до салону, ввімкнула освітлення. В 9.10 год. прийшов чоловік хазяйки [PERSON], відкрив сейф та пішов, а вона розкладала товар у вітрини. Ключі від вітрини і золоті вироби зберігалися в сейфі. В період часу з 11.00 до 11.30 до торгового приміщення зайшли двоє чоловіків. Спочатку чоловіки підійшли до вітрини з ланцюжками. Вона в цей час стояла біля сейфу та звіряла золоті вироби з списком, який їй надала хазяйка. Чоловіки стояли, розглядали вироби. Потім підійшли до вітрини з обручками. В цей час до торгової точки увійшли ще 2 чоловіки, які почали розглядати вироби із срібла та попросили її їм продемонструвати деякі з них. Вона цим чоловікам показувала вироби із срібла на протязі близько 5 хв. В цей час чоловіки, які розглядали золоті вироби, продовжували роздивлятися вітрини за її спиною. Після того, як чоловіки що розглядали срібло пішли з торгової точки, вона пішла на своє робоче місце за прилавок. Коли вона йшла за прилавок то чоловіки, які роздивлялися золото ще були в приміщенні торгової точки, а коли вона зайшла за прилавок, то їх вже не було в магазині. Вона взяла лоток з золотими каблучками, який знаходився на сейфі й підійшла до вітрини щоб покласти в неї лоток, але відчинивши шухляду вітрини помітила, що відсутні 2 лотка з золотими каблучками та 6 підставок з годинниками. Потім вона зателефонувала хазяйці й повідомила їй про крадіжку. Через деякий час приїхав її чоловік, [PERSON], йому вона розповіла про те що сталося. [PERSON] викликав працівників міліції. У судовому засіданні [PERSON] дала аналогічні покази. Згідно п.1 ч.1 ст. 134 КЗпП України відповідно до трудового законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 1351 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до ст. 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу. Враховуючи вимоги ст. 15 ЦПК України, суд зобов'язаний вживати заходів до повного, всебічного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які б забезпечували схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними. При цьому відповідно до ст. 138 КЗпП України тягар доказування в суді наявності умов, передбачених ст. 130 КЗпП України покладається на власника. Суд вважає, що в судовому засіданні позивачем не доведено факт укладення між нею та відповідачем договору про повну матеріальну відповідальність. Так, в матеріалах справи міститься ксерокопія договору від 21.07.2010 р. про повну індивідуальну матеріальну відповідальність укладеного між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON]. Проте, відповідач в судовому засіданні категорично заперечила факт укладення даного договору та зазначила, що на даному договорі стоїть не її підпис. Також, позивачем в позовній заяві не зазначено та в судовому засіданні не доведено, які конкретно порушення трудових обов'язків допустила відповідач і яка саме шкода внаслідок дій відповідача спричинена позивачу, в чому полягала вина відповідача. Як на доказ вини відповідача у нестачі товарно-матеріальних цінностей позивач посилається на результати інвентаризації, проведеної 27.07.2010 р. (а.с. 85-97). Однак суд не приймає до уваги результати цієї інвентаризації, оскільки вона проведена без дотримання передбачених чинним законодавством вимог, зокрема, Інструкції про порядок одержання, використання, обліку та зберігання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 06.04.1998, № 84. Так, Інструкцією визначено, що для проведення інвентаризації за наказом керівника або його заступника створюється комісія з числа працівників за обов'язкової участі головного (старшого) бухгалтера або його заступника. Наказом встановлюється порядок, терміни початку і закінчення інвентаризації, звірення її результатів з даними обліку і відображення їх в облікових документах і формах звітності. Також, відповідно до Інструкції інвентаризація повинна проводитись у присутності матеріально відповідальної особи, про що в матеріалах справи відсутні відомості. Посилання позивача на те, що на неодноразові запрошення з'явитися на ревізію [PERSON] відмовлялася, суд оцінює критично, оскільки дане твердження позивачем ніякими доказами не підтверджено. Такий же порядок проведення інвентаризації встановлений Внутрішньою інструкцією про порядок приймання та роздрібну торгівлю ювелірними та іншими виробами із дорогоцінних металів та дорогоцінного каміння, затвердженою ПП [PERSON] (а.с. 58-60). Даною інструкцією визначено, що для проведення інвентаризації за наказом підприємця створюється комісія з числа працівників за обов'язкової участі бухгалтера. Інвентаризація здійснюється у присутності матеріально відповідальної особи. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Як пояснили в судовому засіданні представники позивача оригінал договору про повну матеріальну відповідальність та оригінал переліку товару від 21.07.2010 р. відсутні, оскільки були передані до матеріалів кримінальної справи. Проте, із оглянутих в судовому засіданні матеріалів кримінальної справи вбачається, що в ній відсутні оригінали зазначених документів. Враховуючи наведене, суд вважає ксерокопії договору про повну матеріальну відповідальність, перелік товару від 21.07.2010 р. неналежним доказом і не приймає їх як доказ на підтвердження доводів позивача про те, що відповідачу 21.07.2010 р. був переданий товар під підпис та з нею укладений договір про повну матеріальну відповідальність. Таким чином, виходячи із встановлених судом фактичних обставин справи, зібраних у ній доказів та з урахуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позов з вищезазначених правових підстав є безпідставним, не обґрунтованим та задоволенню не підлягає. Щодо застосування строку позовної давності на якому наполягав представник відповідача, то представники позивача, згідно поданого клопотання просили поновити строк звернення до суду з позовною заявою. Відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Згідно із ч. ч. 4, 5 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до викладених вимог закону суд має розглянути спір по суті та у разі, коли на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення про відмову в задоволенні позову саме із цих підстав, а не через пропуск позовної давності. Факт викрадення матеріальних цінностей позивачем був виявлений 27.07.2010 р. Таким чином, строк позовної давності сплинув більше двох років, підстави для його поновлення відсутні. Проте, оскільки судом відмовлено в задоволенні позовної заяви по суті, пропуск позовної давності не підлягає застосуванню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed