Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

Позивач звернулась до суд із позовною заявою до відповідача, якою, в остаточній редакції від 02.07.2015 року просила суд визнати договір дарування укладений між сторонами від 21.05.2014 року земельної ділянки, що розташована на території Херсонської міської ради на острові Великий Потьомкінський за адресою Херсонська область, місто Херсон, «Більшовик» садівниче (виноградарське) товариство персональних пенсіонерів та службовців обласного відділу соціального забезпечення, 48, кадастровий номер 6510100000:01:001:0347 площею 0,0742 га, який належав позивачу на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ХС ХІХ-1, зареєстрованого в книзі записів державний актів на право приватної власності на землю за № 415 та Договору купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрованого державним нотаріусом Другої Державної нотаріальної контори [PERSON] 03.12.2012 року за № 1-2032, зареєстрованих у встановленому законом порядку, визнавши при цьому право власності на спірну земельну ділянку за [PERSON]. Позовні вимоги мотивувала тим, що спірна земельна ділянка належала позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 03.12.2012 року зареєстрованого у встановленому законом порядку. 21.05.2014 року позивач на підставі спірного договору дарування подарувала земельну ділянку кадастровий номер 6510100000:01:001:0347 відповідачу по справі. При цьому вказує, що такий спірний договір було вчинено нею під впливом обману та введення в оману. Зазначає також про те, що під час укладення спірного договору позивач перебувала у такому стані, що не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON]Л, повністю підтримав розглядуваний позові із викладених у ньому підстав, та просив задовольнити позовні вимоги із урахуванням наданих суду доказів. Відповідач та його представник за довіреністю [PERSON] щодо задоволення позовних вимог заперечували, вказуючи про те, що спірний договір вчинено позивачем добровільно. Зазначали також про те, що спірною земельною ділянкою з метою використання її за цільовим призначенням позивач взагалі не цікавилась, при цьому усіма справами займався відповідач, зокрема ще до вчинення спірного договору, через що позивач і вирішила вчинити спірний договір. Заслухавши думку учасників судового засідання, вивчивши предмет та підстави розглядуваного позову, та перевіривши доводи сторін поданими суду доказами, приходжу до наступних висновків. Так судом встановлено, що 21.05.2014 року позивач подарувала відповідачу земельну ділянку, що розташована на території Херсонської міської ради (о. Великий Потьомкінський), (за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно адреса обєкта: Херсонська область, місто Херсон, «Більшовик» садівниче ( виноградорське) товариство персональних пенсіонерів та службовців обласного відділу соціального забезпечення, 48), кадастровий номер 6510100000:01:001:0347, який було посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1071 ( а.с. 56). При цьому, як вбачається із досліджених судом витягів про право власності на спірну земельну ділянку такий договір зареєстровано у встановленому законом порядку саме у день його вчинення, та відповідач на час розгляду справи судом рахується власником такої ділянки. При цьому, як вбачається із дослідження спірного договору дарування, так і з дослідження договору купівлі-продажу від 03.12.2011 року, за яким позивач набувала право власності на спірну ділянку, цільовим призначенням ділянки зазначено «індивідуальне садівництво», що також вбачається із витягів про право власності на таке майно (а.с 32, 56, 57) Слід зауважити про те, що сама позивач у судове засідання не зявилась через виїзд до Ізраїлю, на початку літа 2015 року, що також вбачається із пояснень її представника за довіреністю ( а.с. 54). При цьому, допитом свідків позивача на підтвердження його вимог, а саме [PERSON], який був попереднім до позивача власником спірної ділянки, [PERSON], яка є матірю позивача, [PERSON], [PERSON], судом не встановлено обставин, які б свідчили про обмеженість цивільної дієздатності позивача на час укладення нею спірного договору. При цьому суд також враховую те. що вказані свідки згідно їх показів не були присутні безпосередньо під час укладення спірного договору, про існування якого фактично дізналися лише наприкінці весни - початку літа 2015 року перед відїздом позивача на проживання до іншої країни. Також позивачем та його представником не надано суду доказів документального підтвердження обставин, які б свідчили про обмежену дієздатність позивача зокрема на час укладення спірного договору. Слід також зазначити, що представник позивача, не зважаючи на розяснення суду, від заявлення клопотання про призначення по справі відповідної експертизи щодо встановлення можливої наявності обмеження дієздатності позивача на час укладення спірного договору у судовому засіданні відмовився. При цьому як вбачається із показів свідків відповідача, а саме [PERSON], [PERSON], останні вказали про те, що значний час знають сторін по справі та їх родину. Також вказали суду про обставини, що свідчать про те, що відповідач, як до укладення спірного договору так і після нього найчастіше відвідував спірну земельну ділянку, та використовував її за цільовим призначенням. Стаття 204 ЦК України вказує про те, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. При цьому згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При цьому, згідно досліджених судом доказів, вбачається, що позивач, [INFO] (а.с. 54), вчинила спірний правочин за згодою свого чоловіка, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, на підставі свого волевиявлення яке відповідає її внутрішній волі (п. 12 спірного Договору), про що засвідчила власним підписом, який посвідчено нотаріусом. Також суд враховує те, що відповідач у день посвідчення спірного Договору скористався ним як правовстановлюючим документом, зареєструвавши на себе спірну земельну ділянку, яка зареєстрована за ним і на час прийняття судом рішення по справі із збереження цільового призначення, що свідчить про спрямованість спірного правочину на реальне настання правових наслідків обумовлених таким правочином. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи вищевикладене, приходжу до переконання про недоведеність позивачем підстав, які вказані у позовні заяві, та які б свідчили про обґрунтованість розглядуваним позовних вимог, через що у задоволенні позову як в частині основної вимоги так і похідної, щодо визнання права власності на користь третьої особи, слід відмовити. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed