Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, від заробітку відповідача щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. На обґрунтування позову послалась на те, що перебувала з відповідачем у шлюбі з 29.02.2010 року. Від вказаного шлюбу мають двох малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22.05.2014 року шлюб між сторонами розірвано. З часу розірвання шлюбу позивач своїх обов`язків по утриманню дітей відповідач не виконує, коштів для забезпечення спільних дітей не надає, матеріальними засобами не допомагає. Відсутність матеріальної допомоги від чоловіка ставить позивачку у скрутне матеріальне становище та позбавляє можливості належним чином забезпечити потреби малолітніх дітей. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Додала, що відповідач матеріально не допомагає їй, дітьми не цікавиться, вважає, що грошима вона буде розпоряджатися на власний розсуд. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позову, подав до суду відзив на позовну заяву, де зазначає, що дітям він допомагає матеріально, купував старшому сину велосипед на день народження. З дітьми він спілкується, та відповідно до Розпорядження Подільської районної в місті Києві державної адміністрації №407 від 01.07.2016 року встановлено порядок побачень батька з дітьми. З грудня 2018 року позивач припинила спілкування з відповідачем, оскільки вони з дітьми виїжджають за кордон. З 07.04.2014 року відповідача призвано на військову службу. Тільки 13.05.2014 року відповідача поставлено на облік у військкомат у зв`язку із припиненням участі в бойових діях. Позивач під тиском своїх батьків подавала позов про стягнення аліментів, однак 19.11.2014 року він був залишений без розгляду. Стверджує, що хотіли з позивачем відновити подружні відносини. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що сторони у справі є батьками малолітніх синів: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1981 від 20.10.2009 року, та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №58 від 11.01.2013 року. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22 травня 2014 року шлюб між сторонами розірвано (справа № 758/1474/14-ц). Після розірвання шлюбу діти сторін мешкають з позивачем, як їх матір`ю, що підтверджують обидві сторони. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Сімейного кодексу України. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 2 ст 183 СК України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Приписами ч. 2 ст.182 СК України (в редакції, яка діє з 08.07.2017 р.) встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , військовозобов`язаний є людиною працездатного віку, мешкає окремо від позивача та синів, документів про те, що відповідач має постійний дохід (заробітну плату), суду не надано. На момент розгляду справи діти проживають разом з матір`ю - позивачем у справі за адресою: [ADDRESS] , що не заперечувалося відповідачем. Законом України «Про державний бюджет на 2018 рік» встановлено, що прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років, до вікової категорії якої належать діти сторін у справі, становить: з 1 січня 2019 року - 2 027,0 гривень, з 1 липня - 2 118,0 гривні, з 1 грудня - 2 218,0 гривень. Позивач просить стягнути на її користь аліменти на утримання малолітніх дітей в розмірі 1/4 частки, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, від заробітку відповідача щомісячно. Згідно з ч. 2 ст. 180 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Так, в даному випадку, 50% прожиткового мінімуму на одну дитину сторін на час розгляду справи становить 1 013,5 грн., з 01.07.2019 року буде становити 1 059,0 грн. З метою недопущення порушення прав обох дітей, суд, вважає можливе вийти за межі позовних вимог та стягувати з відповідача 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст.141 СК України мати та батько мають рівні обов`язки до дитини, в т.ч. і обов`язку її утримання. Визначаючи розмір аліментів, суд враховує, що відповідач є людиною працездатного віку, здоровий за станом здоров`я, має об`єктивну можливість офіційно працювати, а також враховує, що рівний обов`язок по утриманню дітей має також і позивач у справі. Постановляючи рішення суд враховує, що позивачем суду не надавались докази на підтвердження придбання відповідачем рухомого та нерухомого майна і не заявлялось про це суду. Відповідач в своєму відзиві на позовну заяву просив відмовити в позові в повному обсязі з огляду на те, що він дітям матеріально допомагає, та як доказ надав суду копію квитанції від 14.08.2016 року про перерахування на позивачу коштів в розмірі 1 000,0 грн., а також надав копію товарного чеку від 15.09.2016 року № 802185805 щодо купівлі велосипеду на суму 1 237,0 грн. Суд, оцінюючи надані відповідачем докази, вважає недопустимою позицію відповідача щодо здійснення ним матеріального забезпечення спільних з позивачем дітей, з огляду на те, що така допомога надавалася ним одноразово тільки в 2016 році. А відтак, суд не приймає до уваги вказані документи, оскільки вони підтверджують матеріальну допомогу відповідача за період, який не входить в період, з якого підлягають стягненню аліменти. Між тим, жодних доказів на підтвердження про перебування в нього на утриманні матері пенсіонерки, відповідач суду не надав, а відтак суд не враховує такі заперечення. Аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів саме на одну дитину прямо визначено чинним законодавством, а тому суд не погоджується із запереченням відповідача в цій частині. Між тим, право вибору розміру, в якому підлягають стягненню аліменти (в частці або в твердій грошовій сумі) належить саме позивачеві. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання спільних малолітніх дітей у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вказаний розмір аліментів є доцільним, відповідає інтересам обох сторін та інтересам дітей, а також чинному законодавству. В зв`язку з чим приходить суд до висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню. Постановляючи рішення суд враховує, що позивачем суду не надавались докази на підтвердження придбання відповідачем рухомого та нерухомого майна і не заявлялось про це суду. Частиною 2 статті 183 СК України визначено, що в разі стягнення аліментів на двох і більше дітей суд визначає єдину частку від доходу (заробітку) платника аліментів, яка буде стягуватись до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до ст.191 СК України аліменти на дітей підлягають присудженню з дня подачі позову, тобто з 04.07.2018 року, і до досягнення повноліття старшою дитиною Оскільки позивачем при подачі позову був сплачений судовий збір в розмірі 704,8 грн., тому з відповідача згідно ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір на користь позивача у розмірі 704,8 грн. (за ставками розміру судового збору, що діяв на час звернення позивача до суду). На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі ст.51 Конституції України, ст.ст. 141, 180-184, 191 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved