Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-12 00:00:00

Позивач звернулась до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом, в якому просить скасувати державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЗП-К-10-03609, розташованої за адресою: [ADDRESS] виданий 31 серпня 1994 року Костянтинівською сільською радою Мелітопольського району Запорізької області на ім'я [PERSON], та визнати за нею право власності на вищевказану ділянку, зазначивши, що 29 липня 1998 року за договором купівлі-продажу вона стала власником житлового будинку [ADDRESS] Право власності на житловий будинок було зареєстровано за нею у КП «ММБТІ» 29 липня 1998 року. Проте, право власності на земельну ділянку надану для обслуговування вказаного житлового будинку вона на своє ім'я не оформила, а формальним власником її залишився відповідач. В судове засідання представник позивача - [PERSON] не з'явився, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Уточнив позов, відмовившись від позовних вимог в частині скасування державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЗП-К-10-03609, розташованої за адресою: [ADDRESS] виданий 31 серпня 1994 року Костянтинівською сільською радою Мелітопольського району Запорізької області, просить його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позов визнає та не заперечує проти його задоволення. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши зібрані у справі докази, вважає необхідним повністю задовольнити позовні вимоги за наступних підстав: Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 29 липня 1998 року, зареєстровано за №525, [PERSON] придбала у власність жилий будинок [ADDRESS] /а.с.7/. Вказана обставина підтверджується копією технічного паспорту /9-12/. При цьому, право власності на присадибну земельну ділянку, надану для обслуговування жилого будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, площею 0,0927 га на даний час зареєстровано за [PERSON], що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю від 31 серпня 1994 року серія серії ЗП-К-10-03609, витягом Управління Держемагенства у Мелітопольському районі Запорізької області від 18 грудня 2014 року вих. № 7071 (а.с.8,19). Також, згідно довідки Костянтинівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області № 07 від 12 січня 2015 року, встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Костянтинівської сільської ради за протоколом від 321 серпня 1994 року земельна ділянка площею 0,0927 га, призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована по [ADDRESS] надана у власність [PERSON] Відповідно до чинної на час укладення правочину редакції ст. 30 ЗК України (1990 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Що також узгоджується з п.п. «ґ» п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою №2 від 19 березня 2010 року). Згідно зазначеної постанови при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалося у договорі відчуження. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно Рішення Конституційного суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 у справі № 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», необхідно розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, - суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Таким чином,

Outcome: approved