Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

Позивач звернувся з позовом про стягнення заборгованості за договором, посилаючись на те, що 15.09.2006 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладений Договір № ZPVCRX01280098 (заява позичальника), відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 3223,00 грн. Відповідач особистим підписом в заяві підтвердив свою згоду про те, що він попередньо був ознайомлений та погодився з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, які були йому надані у письмовій формі, отримав повну інформацію про умови кредитування та підписана ним заява про отримання кредиту разом з запропонованими банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складає між банком та відповідачем кредитний договір. У порушення вимог договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим, просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість по відсоткам за договором № ZPVCRX01280098 від 15.09.2006 р. нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 31.10.2011 р. по 31.10.2016 р. у розмірі 19763,44 грн та стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 1378,00 грн. У судове засідання представник позивача не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю проти винесення заочного рішення не заперечує. У судове засідання відповідач [PERSON] М,В. не з'явився, причину неявки суду не сповістив, про день і час слухання справи повідомлявся завчасно, у встановленому законом порядку. Відповідач надав суду письмові заперечення, у яких просить суд про застосування строків позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні правовідносини, прийшовши до наступних висновків. 15 вересня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON]В укладено кредитний договір ZPVCRX01280098 від 15.09.2006 року, згідно до якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 3223,00 гривень . Умовами Договору № ZPVCRX01280098 визначено, що банк надає клієнту строковий кредит у сумі 3223,00 грн., на строк 15.09.2006р. по 15.09.2008 р., включно, в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту сплати процентів в обумовлені у Заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати (з 15 по 21 число кожного місяця), позичальник повинен надавати банку (щомісячний платіж) у сумі 222,88 грн., для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Позичальник зобов'язується повернути суму кредиту процентів, комісії відповідно до Заяви та Умов. При порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту він сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 10,1 % на місяць розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості. Відповідач особистим підписом в заяві підтвердив свою згоду про те, що він попередньо був ознайомлений та погодився з умовами кредитування, отримав повну інформацію про умови кредитування та підписана ним заява про отримання кредиту разом з запропонованими банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складає між банком та відповідачем кредитно-заставний договір. Відповідно до ст: 599 ЦК України, зобов'язання припишеться виконанням, проведеним належним чином. Згідно розрахунку позивача заборгованість по відсоткам за договором нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 31.10.2011 р. по 31.10.2016 р. у розмірі 19763,44 грн. Встановлені судом обставини свідчать, що відповідно до положень ст.ст.\~526,\~549,\~550,\~611,\~1054 ЦК України\~доводи позивача про наявність у [PERSON] обовязку щодо сплати вищевказаної заборгованості є обґрунтованими. Разом з тим, відповідно до ч.4\~ст. 267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до положень ст.ст.10, 60 кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу\~. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 10.01.2017 року [PERSON] викладено письмові заперечення проти позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк». Доводи відповідача полягають в тому, що у даному спорі повинні бути застосовані строки позовної давності, що є підставою для відмови у позові. За правилами ч.3\~ст. 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У заяві відповідач виклав свої заперечення проти позовних вимог позивача, мотивуючи це пропуском трирічного строку на звернення до суду із позовом, із посиланням на відповідні норми цивільного законодавства. Тому суд при вирішенні справи по суті виходить із того, що відповідачем було заявлено про застосування строків позовної давності. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга\~статті 258 ЦК України\~передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до\~статті 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша\~статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. При цьому, згідно зі\~статтею 266 ЦК України\~зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до ч.1\~ст. 259 ЦК України\~позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі. В ході розгляду справи було встановлено, що строк позовної давності відносно вимог повернення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів, за Даним договором між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON], відповідно до п.5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка), (Стандарт) складає 5 років. Відповідно до\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). З заяви-анкети позичальника [PERSON] вбачається, що вона не містить умов про збільшення позовної давності, проте зазначено про ознайомлення та згоду відповідача з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт) (а.с. 6). Надані Банком до позовної заяви Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), пунктом 5.5. яких зазначено про встановлення терміну позовної давності у 5 років, не містять дати їх затвердження та періоду їх чинності та вони не містять підпису позичальника [PERSON] (а.с.7-10). Доказів ознайомлення відповідача саме з цими Умовами жодними доказами не підтверджуються. Отже, позивачем не доведено погодження сторонами у передбаченій\~ст. 259 ЦК України\~письмовій формі збільшеного строку позовної давності. За такого, суд дійшов висновку про те, що підстави для застосування у даному спорі строку позовної давності у 5 років\~відсутні. \~\~\~\~Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України при розгляді справи № 6-240цс14. \~\~ Відповідно до ч.5\~ст.261 ЦК України\~за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У кредитному договорі, що був укладений сторонами, строк виконання зобовязання чітко визначений: строк сплати щомісячних платежів - у період з 15 по 21 число місяця по 222,88 грн.; строк повного погашення кредиту 15 вересня 2009 року. З розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви в якості письмового доказу\~\~представником позивача,\~\~не вбачається, що [PERSON] вносив кошти на погашення заборгованості за кредитним договором та видно, що вперше сальдо простроченої заборгованості з'явилося\~\~23.01.2007 року,\~\~ тобто, перебіг позовної давності\~\~(ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, ніяких дій, які б свідчили про переривання перебігу позовної давності після цієї дати, відповідачем не було вчинено \~За таких обставин\~\~в даній справі початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, а саме, з\~\~23.01.2007 року - коли вперше з'явилося сальдо простроченої заборгованості та банком було нараховано\~\~на прострочену заборгованість\~\~відсотки. До суду позивач звернувся лише більше чим через девять років - 22.11.2016 року\~\~(а. с. 1,4,5). Вивчивши матеріали справи, враховуючи, що кредитним договором не передбачена збільшена позовна давність за вимогами про стягнення кредитної заборгованості у порівнянні з встановленою трирічною давністю, тому суд дійшов висновку, що ПАТ КБ «ПриватБанк», звертаючись до суду з даним позовом, пропустив без поважних причин позовну давність тривалістю у три роки, установлену\~ст.257 ЦК України, а відтак, це є підставою для відмови у задоволені позову у звязку із пропуском строку позовної давності. Судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed