Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що вони із відповідачем зареєстрували шлюб 27 жовтня 2001 року, від шлюбу мають двох неповнолітніх доньок - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Під час шлюбу, 19 серпня 2003 року, подружжям було набуто майно, квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 64,8 кв.м., житловою площею 32,8 кв.м., право власності на яку зареєстровано за відповідачем. Просила розподілити зазначений об'єкт нерухомого майна між нею та відповідачем з врахуванням інтересів спільних дітей, які проживають із позивачкою, із відступленням від засад рівності часток подружжя, збільшивши розмір її частки у спірному об'єкті нерухомого майна та визнати за нею право власності на 75/100 частини квартири під [ADDRESS] та визнати за відповідачем право власності на 25/100 частини квартири під [ADDRESS]. В судове засідання представник позивача надала заяву про розгляд справи у її відсутність, на фіксуванні процесу технічними засобами не наполягала, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував, на фіксуванні процесу технічними засобами не наполягав. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності обох сторін на підставі ст. 169 ЦПК України, та постановити по справі рішення суду на загальних засадах згідно до ЦПК України, з урахуванням того, що суду відомі позиції сторін щодо заявлених позовних вимог. Розгляд справи відбувався за правилами ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами. Відповідно до ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно зі ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що 27 жовтня 2001 року між сторонами був укладений шлюб, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Бабушкінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис. Від спільного проживання подружжя має неповнолітніх доньок: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають з позивачкою та знаходяться на її фактичному утриманні. Аліменти на утримання дітей з відповідача за рішенням суду не стягувалися, в добровільному порядку відповідач участі в утриманні дітей не приймає. Позивач та відповідач проживають окремо. На даний час у квартирі проживає позивач з дочками, всі витрати по утриманню квартири та оплати житлово-комунальних послуг несе вона самостійно. За час перебування у шлюбі подружжям було придбано квартиру, загальною площею 64,8 кв.м., житловою площею 32,8 кв.м., яка знаходиться в житловому будинку А-9, складається з 1-коридор; 2,5,6-житлові кімнати; 3-туалет;4-ванна; 7-кухня; 8-кладовка; І-лоджія та розташована за адресою: [ADDRESS]. Право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 19 серпня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем С.А, який зареєстровано в реєстрі за № 2377 та зареєстрованого в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації». Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України). Згідно до ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України - майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 22 роз'яснень наданих у ППВСУ від 21.12.2007р. за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» - вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Отже, майно набуте подружжям під час шлюбу є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя мають рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Якщо між подружжям не досягнуто домовленості про спосіб розподілу спільного майна, то за їх позовом, чи позовом одного з них суд може постановити рішення про розподіл майна в натурі, якщо це можливо без шкоди його господарському призначенню. Враховуючи вищевказані правові норми, а також те, що вищезазначений об'єкт нерухомого майна був придбаний за час спільного проживання однією сім'єю та зареєстрованого між сторонами шлюбу, суд приходить до висновку, що спірний об'єкт нерухомого майна, набутий подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. При розгляді справи, судом враховано положення ч.1 ст. 61 ЦПК України відносно того, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов протягом усього часу судового розгляду. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З'ясувавши позицію сторін та оглянувши письмові докази в межах заявлених позовних вимог суд вважає, що в вбачаються законні підстави ухвалити рішення про задоволення позову, оскільки відповідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, відповідачу відомо про наслідки вчинення таких процесуальних дій, а тому є всі підстави прийняти рішення про задоволення позову. З огляду на той факт, що відповідач визнав позовні вимоги в повному обсязі і для відмови у прийнятті його заяви про визнання позову у суду немає об'єктивних підстав, суд при вирішенні даної справи виходить з того, що загальна вартість майна, яке підлягає розподілу між подружжям та вартість об'єкта спірного майна - погоджена між подружжям та відповідає вартості, зазначеній в позовній заяві [PERSON], а саме: вартість квартири під [ADDRESS], загальною площею 64,8 кв.м., житловою площею 32,8 кв.м., складає 554 717,00 /п'ятсот п'ятдесят чотири тисячі сімсот сімнадцять/ гривень. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя із відступленням від засад рівності часток подружжя та визнання за позивачкою права власності на майно з урахуванням інтересів спільних дітей сторін (двох неповнолітніх доньок [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO].), які не отримують аліменти, суд вважає за можливе визнати за нею право власності право власності на 75/100 частини квартири під [ADDRESS] загальною площею 64,8 кв.м., житловою площею 32,8 кв.м., яка знаходиться в житловому будинку А-9, складається з 1-коридор; 2,5,6-житлові кімнати; 3-туалет;4-ванна; 7-кухня; 8-кладовка; І-лоджія, вартістю 554 717,00 /п'ятсот п'ятдесят чотири тисячі сімсот сімнадцять/ гривень. Відповідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 704, 80 гривень.

Outcome: approved