Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що 23.10.14 р. між нею та відповідачем було укладено договір позики за яким [PERSON] отримала у борг 3 700 грн., які зобов'язалась повернути через два місяці, тобто до 23 грудня 2014 року, про що була складена відповідна розписка, яка була підписана відповідачем по справі, однак своїх зобов'язань за розпискою відповідач не виконала, чим порушила норми ЦК України. Позивач у судове засідання не з'явилася, була повідомлена належним чином, надала до суду заяву згідно якої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила розглянути справу за її відсутності за наявними у справі доказами. Відповідач у судове засідання не з'явилася, була повідомлена належним чином, надала до суду заяву згідно якої позовні вимоги визнала, проти задоволення позовних вимог та проведення розгляду справи за її відсутності не заперечила. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з урахуванням наступного. Судом встановлено, що 23.10.14р. між позивачем та відповідачем було укладено договір позики за яким [PERSON] отримала у борг 3 700 грн., які зобов'язалась повернути через два місяці, тобто до 23 грудня 2014 року, про що була складена відповідна розписка, яка була підписана відповідачем по справі, однак своїх зобов'язань за розпискою не виконала. Дані обставини визнаються сторонами по справі, відповідач не заперечує ні сам факт боргу ні суму боргу. Стаття 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України є обов'язковими для всіх судів України. Суди повинні привести свою судову практику у відповідності із рішенням Верховного Суду України. Так, Верховний Суд України у своїй постанові по справі № 6-63цс13 від 18.09.2013 року зазначив, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Надана позивачем, як доказ укладеного договору, письмова розписка свідчить про те, що в даному випадку договір позики укладений у письмовій формі. Даний договір відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі, і приймається судом, як доказ який вказує на факт наявності боргу відповідача перед позивачем. Виходячи з викладеного та враховуючи визнання відповідачем усіх обставин справи та вимог позову позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Підлягають стягненню і належно доведені судові витрати у вигляді оплати судового збору.

Outcome: approved