Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-16 00:00:00

Позивач звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. У поданому до суду позові вказувала на те, що між нею та відповідачем було укладено шлюб, який був зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 784. У вказаному шлюбі народилася донька: [PERSON] , [INFO] . З червня 2017 року між позивачем та відповідачем припинені сімейні стосунки, спільне проживання та ведення спільного господарства. Спільне життя не склалося внаслідок відсутності взаєморозуміння, різних поглядів та характерів на сімейне життя. Також, з метою забезпечення нормального фізичного і духовного розвитку дитини, є необхідним визначення її місця проживання разом з позивачем. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 29.08.2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою від 31.05.2019 року, яка занесена до протоколу судового засідання закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позові, просила його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні підтвердив обставини викладені в позові, не заперечував проти задоволення позовних вимог, про що подав письмову заяву. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору:служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, просить справу розглянути без її участі, не заперечує проти задоволення позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю, про що суду надала відповідну заяву. Висдухавши позивача, відповідача, ретельно дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Письмовими доказами підтверджується, що сторони зареєстрували шлюб 26.07.2013 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено відповідний актовий запис за №784, що підтверджується відповідною копією свідоцтва про шлюб. Від вказаного шлюбу сторони по справі мають дитину: [PERSON] , [INFO] , що також підтверджується копією свідоцтва про народження дитини. Як вбачається з поданої позовної заяви, сімейне життя сторін по справі не склалося. Сім`я існує лише формально, подальше спільне проживання та збереження сім`ї є не доцільним. В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв`язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23.06.2005 року, а також інших нормативно правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно ч. 1 ст. 3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу жінки та чоловіка не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч.3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд вважає, що позовні вимоги про розірвання шлюбу є обґрунтованими і підлягають задоволенню, оскільки сторони не бажають перебувати у шлюбі, а примушування до збереження шлюбу не допускається - збереження шлюбу суперечить інтересам обох сторін. Вирішуючи позовні вимоги позивача про визначення місця проживання дитини, суд виходить з наступного. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно із п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Суд враховує, що у цій справі обидва батьки бажають належно виконувати свої батьківські обов`язки, підстав вважати їх такими, що неналежно виконують ці обов`язки, у суду немає. При цьому станом на час розгляду справи у суду відсутні відомості про зловживання кимось із батьків спиртними напоями або наркотичними засобами, випадків демонстрації кимось із батьків аморальної поведінки судом також не встановлено. Разом з тим, з листа Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації, від 27.05.2019 року вбачається, що батько дитини не заперечує щоб малолітня [PERSON] проживала разом з матір`ю - [PERSON] . Беручи до уваги вищевикладене, Служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації, підтримує поданий позов в частині визначення місця проживання дитини та не заперечує проти визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , 2015 року народження, разом з матір`ю. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2). Згідно із статтями 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім виняткових обставин, відокремлюватися від матері. Суспільство і органи влади повинні забезпечити необхідний догляд за дітьми, які залишилися без піклування сім`ї або без адекватних засобів підтримки. Із змісту інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.08.2017 року № 9-1580/0/4-17, а також із змісту інформації, викладеної на офіційному веб-сайті Європейського суду з прав людини за посиланням ttps://hudoc.echr.coe.int/eng#\«languageisocode»: «ENG»],«respondent»:[«UKR»],«documentcollectionid2»: «GRANDCHAMBER»,«CHAMBER»],«itemid»:[«001-175140»]\ вбачається, що 01 липня 2017 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) ухвалив рішення у справі «М.С. проти України», яке набуло статусу остаточного 11 жовтня 2017 року. ЄСПЛ наголосив, що в усіх подібних випадках основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Саме з урахуванням зазначених принципів ЄСПЛ здійснював оцінку того, чи національні суди вжили всіх заходів для визначення найкращих інтересів дитини у цій справі та визначили її місце проживання з дотриманням вимог статті 8 Конвенції. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Крім того, під час вирішення цієї справи суд враховує статтю 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Схожа норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року). Суд зазначає, що у спірних правовідносинах найкращим інтересам дитини відповідатиме постійне проживання дитини разом із матір`ю за місцем проживання якої створено всі умови для гармонійного розвитку дитини. Суд також враховує, що доказів того, що мати якимось чином перешкоджає батьку спілкуватись з дитиною та вчиняє якісь перешкоди для зустрічі батька з сином в процесі розгляду справи не здобуто та відповідачем суду не надано. Отже, оскільки в процесі розгляд управи судом достовірно встановлено, що матір`ю дитини [PERSON] створені належні умови для проживання та виховання дитини, позивач має можливість забезпечувати нормальний всебічний розвиток дитини, тому в інтересах дитини, суд, приходить до висновку про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю. Згідно із ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь позивача сплачений нею судовий збір в сумі 1409,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved