Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

Позивач звернулась до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом до [PERSON], Харківської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона, має спадкувати майно після померлого батька, яке складається з житлового будинку літ. « Ж-1», з ганком літ « ж-1», тамбуром літ. « ж», літньою кухнею літ «К», що складає 34/100 часток домоволодіння за адресою [ADDRESS]. Зазначає, що її батько за життя не звертався до нотаріальної контори щодо прийняття спадщини після померлої матері, яка була донькою прадіда позивачки [PERSON], який прийняв від Житлового відділу Ленінської районної ради м. Харкова в безкоштовне орендоване користування самовільно збудований одноповерховий дерев'яний будинок на ділянці землі в [ADDRESS] строком на 1 рік, відповідно до договору від 31 жовтня 1934 року. На вказану позовну заяву 21 лютого 2019 року надано відзив, де відповідач - Харківська міська рада просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] надала до суду заяву, де просила справу розглядати за її відсутності, проте у подальшому до судового засідання з'явилась, відзив на позов не надавала. Представник позивача з'явився у судове засідання та підтримав позицію позивача, викладену у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений своєчасно та належним чином. 12.06.2018 відповідач [PERSON] надала суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності Представник відповідача - Харківської міської ради в судове засідання не з'явився, про час та дату судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши доводи сторін, надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини. Відповідно до договору від 31 жовтня 1934 року житловий відділ Ленінської районної ради м. Харкова передав в оренду [PERSON] безкоштовно збудований ним одноповерховий дерев'яний будинок на ділянці землі, розташованій за адресою [ADDRESS]. У подальшому відповідно до рішення № 20 від 26 липня 1955 року вказаній земельній ділянці було присвоєно іншу адресу, а саме [ADDRESS]. У [PERSON] була донька [PERSON], яка у 1930 році зареєструвала шлюб та взяла прізвище [PERSON], у подальшому у [PERSON] народилися діти, в тому числі і батько позивача [PERSON] Ці відомості зазначені в позові, документів, які б підтверджували вказані обставини суду не надано. Суду не надано документів щодо долі інших спадкоємців. Натомість суду надано технічний паспорт на садибний житловий будинок [PERSON], яка є власницею 66/100 частин будинку за адресою [ADDRESS], а також рішення дзержинського районного суду міста Харкова від 09 червня 2009 року, яким визнано за [PERSON] частково право власності на спірне домоволодіння, а також свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого [PERSON], яке, власне, не має стосунку до позовних вимог. Сама ж відповідач - [PERSON] стверджувала в суді, що вона визнає право позивача. Тобто спір про право взагалі відсутній. Також позивачем надано звіт про оцінку майна. Крім того, з відповіді КП « ХМБТІ» від 16 грудня 2016 року вбачається, що 34/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями за вказаною адресою не зареєстровані. Суду не надано доказів, що єдиним претендентом на вказані 34/100 частини є саме позивач, а інші спадкоємці відсутні, з огляду на наявність багатьох родинних ліній сім'ї позивача. Про це ж йдеться і в постанові про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 15 листопада 2017 року, а саме, що не має можливості безспірно стверджувати, що житловий будинок, що складає 34/100 частини належить саме [PERSON] - батькові позивача. З вказаних обставин вбачається, що між сторонами склались правовідносини щодо спадкування, а тому суд застосовує до них наступні норми права. Відповідно до ч. 6 ст. 29 ЦК України, фізична особа може мати кілька місць проживання. Ч. 1 ст. 322 ЦК України встановлено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу. Ч. 1 ст. 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з ч. 1 ст. 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. З'ясувавши фактичні обставини, на які сторони посилались в обґрунтування своїх вимог і заперечень, перевіривши їх доказами та застосувавши до них вищенаведені норми матеріального права, суд дійшов висновку, що право позивача на спадкування після смерті її батька відповідачем [PERSON] не порушене, відповідач ХМР вважає, що позивачеві необхідно звернутися в належний спосіб до державного реєстратора, а тому при таких обставинах, у позові необхідно відмовити повністю. Такого висновку суд дійшов у зв'язку з наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що позивач не надала доказів, які б підтверджували обставини, про які вона зазначає у позові. В абз. 2, 3 п. 23 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом вказаних роз'яснень вбачається, що позивач повинна звернутись до нотаріуса для оформлення спадщини і лише у випадку відмови нотаріуса у вчиненні відповідної нотаріальної дії - звертатись до суду. Натомість в обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що вона звернулась до нотаріуса, однак останній відмовився вчинити нотаріальні дії, оскільки [PERSON] не надала правоустановлючих документів. Крім того, суд вважає, що позивач обрав невірний спосіб захисту свого права. Так, Пленум ВСУ роз'яснив, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини (абз. 1 п. 23 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування»). Щодо вимоги про визнання права власності, то всупереч ст. 392 ЦК України, позивач не навела жодного доводу в обґрунтування цієї вимоги і не довела, що вона є власником вказаного майна і що її право оспорюється, не визнається іншою особою, або вона втратила документ, який засвідчує її право власності. Також, як вже зазначав суд, позивач не зверталась до нотаріуса в належний спосіб з наданням всіх необхідних документів, з приводу оформлення права власності на вказане майно, а тому звернення до суду з цієї позовною вимогою є передчасним. Інші доводи позивача не мають юридичного значення. Таким чином, позивач не довела обставини, на які вона посилається в обґрунтування свого позову, не довела, що у неї існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, обрала невірний спосіб захисту, а тому в позові необхідно відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд відмовляє в позові повністю, то сплачений позивачем судовий збір покладається на позивача і їй не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed