Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування свого позову позивач вказала, що вона є єдиною власницею квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є її рідним сином, [PERSON] - колишня невістка, [PERSON] - її онука. Зазначала, що вона після одруження відповідачів дозволила їм зареєструватися в її квартирі, де вони і мешкали до 2014 року. У 2013 році шлюб між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було розірвано, після чого у 2014 році вони разом із дитиною [PERSON] виїхали з квартири із особистими речами у різних напрямках і їх достовірне місцезнаходження їй не відомо. Відповідачі в квартирі не мешкають вже близько п`яти років, ніякої участі в утриманні квартири не приймають. Тому позивач просить визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Позивач в судовому засіданні позов підтримала повністю просила його задовольнити з підстав, викладених в позові, не заперечувала проти заочного розгляду справи у відсутність відповідачів. Крім цього пояснила, що відповідачі в квартирі не мешкають з 2014 року, не сплачують комунальні послуги, виїхавши добровільно не знялися з реєстрації. Їй відомо, що на теперішній час відповідач [PERSON] , її син, знаходиться в Якутії, а невістка - відповідачка [PERSON] , разом з онукою [PERSON] - в Білорусії, але точних адресів їх місцезнаходження вона не знає. Вважає, що реєстрація місця проживання відповідачів та їх дитини (її онуки) порушує її права, як власника квартири та обмежує право на вільне розпорядження майном. Відповідачі в судове засідання не з`явились. Про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відзив на позовну заяву відповідачі не подавали. Будь-яких клопотань, або заяв про відкладення розгляду справи від відповідачів на адресу суду не надходило. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідачі були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, але не з`явились в судове засідання без повідомлення причин та не подали будь-яких заперечень проти позову і позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Представник третьої особи, гр. [PERSON] , яка діє на підставі довіреності, заперечувала проти позовних вимог в частині втрати права користування квартирою неповнолітньою [PERSON] , посилаючись, що в разі визнання останньою такою, що втратила право користування квартирою будуть порушенні та обмежені права дитини на житло. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з такого. Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлені такі фактичні обставини. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 11.03.2008 року, вбачається, що позивач є одноособовим власником квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.10,11,12). З пояснень позивача встановлено, що відповідач [PERSON] є її рідним сином, який був одружений з [PERSON] і шлюб між якими було розірвано в 2013 році, що підтверджується копією паспорта [PERSON] (а.с.9) та копією рішення Добрпоільського міськрайонного суду Донецької області від 26.04.2013 року, винесеного у справі № 227/1871/13-ц. Неповнолітня [PERSON] , [INFO] є донькою [PERSON] та [PERSON] та відповідно онукою позивачки, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.9) та не оспорювалось в судовому засіданні позивачем. За згодою позивачки, відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] мешкали та були зареєстровані в квартирі позивачки. Місце реєстрації відповідачів [PERSON] , [PERSON] та їх дитини [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , що належить позивачу підтверджується копією домової книги (а.с.17-22). Також реєстрація з 23.07.2008 року [PERSON] та [PERSON] в квартирі, що належить позивачу підтверджується довідками Білозерської міської ради №02/02-848 та02/02-849 від 06.06.2019 року (а.с.27, 28). Як зазначила позивачка, відповідачі у 2014 році, вже після розірвання шлюбу, виїхали із своїми особистими речами у різних напрямках та точне місце їх перебування, на теперішній час, їй не відомо. Актом комісії від 23.04.2019 року у складі голови ОСМД «Мрія» Ким А.Т. та сусідів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , син [PERSON] , невістка [PERSON] та онучка [PERSON] не мешкають з 2014 року (а.с.16). Частина 1 ст. 317 ЦК України передбачає, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод пред`явивши одну із таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. При вирішенні питання про втрату права на користування житлом члена сім`ї власника житла з`ясуванню підлягає як термін його відсутності, так і поважність причин такої відсутності. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України). Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями статті 405 ЦК України. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивач перешкоджає проживанню відповідачів з дітьми в спірній квартирі, а також, будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. Відповідачі не надали доказів поважності причин їх відсутності та відсутності їх дитини у будинку понад один рік. Таким чином, у судовому засіданні належними доказами встановлено, що відповідачі, разом з дитиною за власною ініціативою і у добровільному порядку залишили житло за адресою [ADDRESS] . Протягом тривалого часу - більше одного року за даною адресою не проживають. У справі відсутні відомості щодо будь-якої неправомірної поведінки позивача відносно відповідачів, створення з боку позивача перешкод для проживання відповідачів та їх дитини в даному жилому приміщенні. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11). Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , будучи зареєстрованими за адресою місця мешкання позивача в квартирі [ADDRESS] з 23.07.2008 року, тобто маючи законне право користування вказаною квартирою, за вказаною адресою не проживають без поважних причин з 2014 року, тобто більш ніж 5 років, тому втратили право користування ним. Що стосується вимог позивача щодо визнання малолітньої дитини [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за вказаною адресою, суд зазначає таке. Згідно висновку органу опіки та піклування Добропільської міської ради №05/1047-10/02 від 05.09.2019 року, вбачається, що вказаний орган вважає недоцільним визнання неповнолітньої [PERSON] , 2008 року народження такою, що втратила право користування вищевказаним житловим приміщенням. При цьому орган, приймаючи такий висновок посилається на норми ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», якою передбачено, що саме держава охороняє та захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна та недопустимість зменшення або обмеження прав і охоронюваних інтересів дітей при вчиненні будь - яких правочинів стосовно жилих приміщень. Метою прийняття такого висновку є попередження поширення дитячої безпритульності та бродяжництва (а.с. 43). Положення ст.ст.383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідачка [PERSON] та її малолітня дитина [PERSON] у розумінні вимог ч. 2 ст. 64 ЖК України та ст. 3 СК України після розірвання шлюбу з [PERSON] вже не є членом сім`ї позивача, спільного господарства не ведуть і порядок користування квартирою між сторонами не узгоджено. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Беручи до уваги той факт, що [PERSON] не досягла 14 років, за місцем реєстрації в квартирі позивача не проживає більше року і право користування цим житлом її батьки втратили, а також і той факт, що позивачем не створюються перешкоди у користуванні спірним житлом, суд приходить до переконання про законність вимог позивача та достатність підстав для визнання малолітньої онуки такою, що втратила право користування вищезазначеним житлом. Крім того слід зазначити, що частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Частиною 1 статті 163 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Таким чином, залишаючи за малолітньою [PERSON] право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS] визнаючи її батьків такими, що втратили право користування жилим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір`ю, батьком крім випадкових обставин. Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 3 статті 29 ЦК. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. З огляду вищевказане, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved