Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що перебуваючи з 30.03.1986 у шлюбі із [PERSON] , 13.09.2010 сторони придбали нерухоме майно - вбудовано-прибудований магазин і пивний бар загальною площею 481,2 кв.м за адресою: [ADDRESS] . Вказане майно належало сторонам на праві спільної сумісної власності. Вказала, що 02.06.2017 у відповідності до Договору купівлі-продажу нежилих приміщень відповідач за згодою позивача здійснив продаж зазначеного майна вартістю 1 800 000,00 грн. За домовленістю подружжя вказані грошові кошти повинні були бути розміщені на депозитному рахунку. Однак, у травні 2020 року позивачу стало відомо, що відповідач використав кошти від продажу нежитлових приміщень за адресою: [ADDRESS] на придбання акцій приватного акціонерного товариства. Зазначила, що 21.12.2017 між [PERSON] та ТОВ «Мілленіум Капітал» укладено Договір доручення №МС-114/17-БД, за яким відповідач уповноважив ТОВ «Міленіум Капітал» на укладення від його імені та за його рахунок договору купівлі-продажу акцій ПрАТ «Житомирагрохім». Вважає, що при укладенні вказаного договору були порушені права позивача, на підставі чого просить визнати недійсним Договір доручення №МС-114/17-БД на виконання разового замовлення, укладений 21.12.2017 між [PERSON] та ТОВ «Мілленіум Капітал». Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 18.06.2020 у вказаній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Відповідно до ухвали суду від 02.09.2020, занесеної до протоколу судового засідання, було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та представник позивача - адвокат Янчик М.І. позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити. Вказували на те, що оспорюваний договір був вчинений без відповідної згоди позивача, тому він підлягає визнанню недійним. Представник відповідача- адвокат Бут Д.В. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, вказуючи на те, що при укладенні оспорюваного договору [PERSON] діяв у межах норм чинного законодавства, тому відсутні підстави для визнання його недійсним. В судовому засіданні, яке мало місце 04.03.2021 відповідач [PERSON] пояснив, що він займається купівлею - продажем цінних паперів, у випадку коли при укладенні договору вимагалася згода дружини, то він звертався до неї та отримував таку згоду. В даному випадку, вимоги про отримання згоди дружини на укладення договору доручення не вимагалося, тому така згода і не отримувалася. Відмітив, що дійсно є власником значної кількості акцій ПрАТ «Житомирагрохім» та входить до наглядової ради вказаного товариства однак повідомив, що повністю за придбані акції він ще не розрахувався. Точну суму грошових зобов`язань повідомити не зміг. Представник відповідачаТОВ «Фінанс Груп Юкрейн» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відзиву на позов не надав, явку представника не забезпечив. Заслухавши пояснення учасників, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, 30.03.1986 Житомирським міським відділом РАЦС між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №587 (а.с. 17). На підставі Договору купівлі-продажу від 13.10.2010, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Скляр О.С. сторонам на праві власності належав вбудовано-прибудований магазин і пивний бар загальною площею 481,2 кв.м за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до Договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 02.06.2017, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Скляр О.С., [PERSON] передав у власність покупцю [PERSON] нежилі приміщення: вбудовано-прибудований магазин і пивний бар загальною площею 481,2 кв.м за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18-20). Продаж нежилих приміщень за договором продавець здійснив за згодою дружини - [PERSON] (п. 1.14 Договору). У відповідності до п. 1.3 Договору купівлю-продаж нежилих приміщень за домовленістю сторін вчинено за 1 800 000,00 грн. За поясненнями позивача, отримані від продажу нерухомого майна грошові кошти за домовленістю між подружжям, повинні були бути розміщені на депозитному рахунку. Суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять відомостей про зарахування на депозитний рахунок коштів, отриманих від продажу нерухомого майна. 21.12.2017 між [PERSON] та ТОВ «Мілленіум Капітал» укладено Договір доручення №МС-114/17-БД на виконання разового замовлення, у відповідності до якого ТОВ «Мілленімум Капітал» зобов`язалось від імені і за рахунок довірителя [PERSON] укласти договори купівлі-продажу цінних паперів у відповідності до умов договору, а довіритель зобов`язався виплатити повіреному винагороду у розмірі 18 000,00 грн. (а.с. 21-22). З пояснень сторони відповідача убачається, що частина отриманих від продажу нерухомого майна коштів, була витрачена ним на оплату послуг професійного торговця цінними паперами - ТОВ «Мілленіум Капітал», що узгоджується із наданими суду доказами. Предметом договорів купівлі-продажу, на укладення яких повірений має право за договором є наступні цінні папери: іменні прості акції бездокументарної форми ПрАТ «Житомирагрохім» загальною лімітною вартістю 4 960 000,00 грн. Матеріали справи не містять самого договору купівлі - продажу цінних паперів. Також матеріали справи не містять відомостей про порядок розрахунку за придбані акції. Сторони не зверталися до суду із клопотаннями про витребування доказів. Частиною 1 ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). За приписами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ч. 1-3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У судовому засіданні відповідачем не заперечувалась та обставина, що отримані ним від продажу нежилих приміщень грошові кошти є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а оспорюваний договір ним було укладено в інтересах сім`ї. Суд звертає увагу на те, що в силу закону, придбані [PERSON] акції можуть бути віднесені до об`єкту права спільної сумісної власності подружжя. Так, за змістом ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Як на підставу визнання Договору доручення №МС-114/17-БД на виконання разового замовлення від 21.11.2017 недійсним позивач посилається на те, що при його укладенні відповідач не отримав письмової згоди позивача. Частинами 2 та 3 ст. 65 СК України визначено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Разом з тим, із змісту оскаржуваного Договору доручення №МС-114/17-БД на виконання разового замовлення від 21.11.2017 убачається, що він укладений у простій письмовій формі. Обов`язковість нотаріального посвідчення такого правочину законодавством не встановлена, як і не встановлена обов`язковість отримання письмової згоди іншого з подружжя, оскільки за суттю оспорюваного договору, відповідач [PERSON] не відчужував спільного майна подружжя. За оспорюваним договором відповідач [PERSON] отримав послугу, яка була спрямована на подальше укладення договору купівлі - продажу цінних паперів, який не є предметом розгляду. В процесі розгляду справи суд обговорював можливі правові наслідки задоволення позовних вимог. Сторона позивача вказувала на те, що вона ще не визначилася, чи буде звертатися з вимогою про визнання недійсним договору купівлі - продажу цінних паперів, однак таку можливість не виключала. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17. За змістом частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У пояснювальній записці до проекту Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» відзначалося, що «суди не покликані вирішувати будь-які питання, які виникають з усіх можливих правовідносин (наприклад, з політичних правовідносин). Функцією суду є розгляд і вирішення юридичних конфліктів, тобто юридичних спорів». Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Отже, суд має розглядати лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, чим спір по суті буде вичерпано, або в їх задоволенні може бути відмовлено. У тому ж разі якщо за змістом заявлених позовних вимог (а не з огляду на обставини справи) задоволення позову є неможливим, немає, як видається, підстав стверджувати про наявність юридичного спору. Суд повинен ухвалювати рішення, яким вичерпувати конфлікт між сторонами, а не давати одній зі сторін за відсутності для цього юридичних підстав сподівання на те, що вона в майбутньому отримає бажане для неї рішення. За своїм змістом, позовні вимоги зводяться до того, що позивач заперечує проти правомірності придбання відповідачем [PERSON] цінних паперів однак, самого договору купівлі - продажу цінних паперів в судовому порядку не оспорює. Суд звертає увагу на те, що однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в суду немає правових підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо недійсності оспорюваного договору, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Інших доводів, які б спростували висновки суду, матеріали справи не місять. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed