Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

Позивач звернулась до Орджонікідзевського міського суду з вищевказаним позовом про усунення їй перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS], шляхом визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою. В обґрунтування своїх позовних вимог, які підтримані позивачем у судовому засіданні в повному обсязі, вказала на те, що їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19 липня 2007 року належить квартира [ADDRESS]. На прохання відповідача 1, вона тимчасово зареєструвала останнього з його сім'єю за вказаною адресою. Згідно домовленості, відповідачі 1 та 2 зареєструвались тимчасово для отримання [PERSON] документів, після чого зобов'язались знятись з реєстрації у зазначеному домоволодінні. Однак на неодноразові звернення позивача щодо вирішення питання про зняття з реєстрації у вказаній квартирі, останні відмовляються. Фактом своєї реєстрації у будинку позивача, відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні своєю власністю, оскільки вона позбавлена можливості отримати субсидію. З огляду на те, що відповідачі у даному будинку не проживають, за комунальні послуги не сплачують, особистих речей не зберігають та мають можливість отримати комунальне житло у користування, позивач просить визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні зазначили, що вони не проти знятись з реєстрації в зазначеній квартирі, однак в них немає житла, де вони мали можливість зареєструвати своїх неповнолітніх дітей, оскільки вони проживають на квартирі яку винаймають. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Повноважний представник органу опіки та піклування Покровської міської ради Дніпропетровської області в судовому засіданні проти зняття з реєстрації неповнолітніх дітей заперечував, посилаючись на те, що таким чином будуть порушені права останніх. Суд, розглянувши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно [PERSON] належить квартира [ADDRESS] (а.с.9). Наведене підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, згідно якого позивачу на підставі свідоцтва про право власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.10). Згідно довідки Виконкому Покровської міської ради №151 від 04.09.2018 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). Згідно Акту МКП «Житлкомсервіс» від 06.09.2018 року відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. Зі слів сусідів було встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не проживають за вказаною адресою з 2015 року (а.с.12). В судовому засіданні позивач надала показання, згідно яких у зв'язку з тим, що в її квартирі зареєстровані, однак не проживають та не бажають добровільно знятись з реєстрації відповідачі, вона не має можливості отримати субсидію, що порушує її права як власника житла. В судовому засіданні відповідачі [PERSON] та [PERSON] підтвердили той факт, що вони тільки зареєстровані в квартирі [ADDRESS], але не проживають за вказаною адресою. Крім того, в судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання, згідно яких вона є сусідкою позивача та проживає за адресою по [ADDRESS]. Вказує на те, що позивач проживає з чоловіком, відповідачі з ними не проживають. В судовому засіданні свідок [PERSON] вказала на те, що відповідачі не проживають з [PERSON] Позивач проживає за адресою [ADDRESS] разом зі своїм чоловіком з 1981 року. Статтями 47, 48 Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливішою ланкою соціально-економічного права. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 статті 383 ЦК України та ст.150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою ст.156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сім'ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме дружина наймача, їх діти і батьки; членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про користування цим приміщенням. Приписами ст.317 ЦК України унормовано, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Разом з цим, згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016 р. у справі №6-709цс16, в якій Суд прийшов до висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-якій час. Відповідно до ст.. 18 закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. В судовому засіданні повноважний представник органу опіки та піклування проти зняття з реєстрації неповнолітніх дітей заперечував, посилаючись на те, що таким чином будуть порушенні їхні права, оскільки батьки дітей не мають іншого житла, а тому не мають змоги зареєструвати дітей в іншому місці. Виходячи з наведеного, суд вважає, що вимоги про визнання неповнолітніх [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою за даних конкретних обставин направлено всупереч інтересів дітей, а тому, суд, не може визнати обґрунтованими вимоги позивача. Таким чином, з огляду на встановлені у судовому засіданні обставини та наведені норми чинного законодавства, позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування нею підлягають до задоволення частково. Окрім цього, питання про стягнення судового збору вирішуються відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial