Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом 13.09.2017 року мотивуючи тим, що 03 грудня 2011 року її, [PERSON], було прийнято ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД» на посаду продавця продовольчих товарів відділ випічки магазину №8. 16 листопада 2016 року її звільнено з посади у зв'язку з переведенням ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» (правонаступник внаслідок реорганізації ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД»). 17 листопада 2016 року її прийнято на роботу ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» на посаду продавець продовольчих товарів, відділ випічки магазину № 69 за переведенням з ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД». 07серпня 2017 року її звільнено з посади за вчинення винних дій при обслуговуванні грошових /товарних/ цінностей, які дають підстави для втрати довір'я п. 2 ст. 41 КЗпП України. Вказаний запис до трудової книжки було внесено на підставі Наказу № 239/МЦ69 к від 07.08.2017року. Про звільнення їй стало відомо 15.08.2017року, коли фахівець з персоналу [PERSON] надала їй можливість ознайомитися з вищевказаним наказом та видала його копію, в цей же день їй було видано і трудову книжку. В Наказі, на підставі якого її звільнено, вказано, що її звільнено з посади продавця продовольчих товарів відділу кулінарії магазину № 69, у зв'язку з втратою довір'я на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України. За час її роботи з відділу випічки до інших відділів її не переводили, з жодними наказами не знайомили, та відповідних записів до трудової книжки не вносили. Фактично починаючи з 03 грудня 2011 року по 07.08.2017 року, вона працювала в магазині «Сільпо» № 69, за адресою: 09100, Київська область, м. Біла Церква, вул. Героїв небесної стоні, 2а. За майже 6 років роботи жодних зауважень до її роботи не було, дисциплінарні та матеріальні стягнення відсутні, керівництво завжди характеризувало її виключно з позитивного боку. У вказаному наказі зазначено, що її було затримано при спробі виносу за територію магазину неоплаченого товару, в зв'язку з чим і звільнено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Однак незважаючи на те, що її вина недоведена у порядку, передбаченому КПК України, керівництво магазину № 69 самостійно, дійшло до висновку, що вона винна, в зв'язку з чим і здійснили звільнення. Відповідач, жодного акту який би свідчив про порушення умов трудового договору не складав. Відповідач порушив умови та порядок її звільнення, безпідставно та необґрунтовано вніс запис до її трудової книжки, чим фактично припинив трудові відносини з нею, що не передбачалося трудовим договором. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України відповідач в день звільнення її з роботи та по день подачі даного позову до суду не провів розрахунок та не повідомив про нараховані суми. Враховуючи протиправні дії відповідача зі звільнення, позивач просить суд визнати незаконним звільнення [PERSON] з посади продавця продовольчих товарів; поновити [PERSON] на роботі ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» (магазин № 69); стягнути з ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» (код ЄДРПОУ 40720198) на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату у розмірі 3 781,80 гривень; стягнути з ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» (код ЄДРПОУ 40720198) на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 4 472,38 гривень. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, до суду надала заяву про уточнення позовних вимог та просить суд визнати незаконним її звільнення з посади продавця продовольчих товарів, поновити її на роботі в ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» (магазин № 69) та стягнути з ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» (код ЄДРПОУ 40720198) на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 13 859,78 грн. В судовому засіданні представник позивача, за довіреністю у справі, [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача ТОВ «Сільпо-Фуд», за довіреністю у справі, Джулай Зоряна Володимирівна в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, подала до суду письмові заперечення проти позову, додаткові письмові заперечення та письмові докази у справі. Суд, заслухавши осіб, які беруть участь у справі, покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 11 ЦПК України). Ст. 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що 03.12.2011 року [PERSON], на підставі наказу № 323/М8квід 05.12.2011 року, була зарахована на посаду продавця продовольчих товарів відділу випічки магазину № 8 ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД», 16.11.2016 року звільнено з посади у зв'язку з переведенням у ТОВ «СІЛЬПО-ФУД», 17.11.2016 року була прийнята на посаду продавець продовольчих товарів, відділ випічки, до магазину № 69, за переведенням з ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД» на підставі наказу № 14/МЦ69 к від 15.11.2016 року та 07.08.2017 року позивача було звільнено з роботи на підставі наказу № 239/МЦ69 к від 07.08.2017 року згідно ст. 41 п.2КЗпП України - за вчинення винних дій при обслуговуванні грошових (товарних) цінностей, які дають підстави для втрати довір'я, що підтверджується копією трудової книжки ( а.с. 10-12, 15). Наказом №300/МЦ69к від 22.09.2017р. (а.с. 35), ТОВ «Сільпо-Фуд» було виправлено помилку в наказі №239/МЦ69 к від 07.08.2017року, яким: в преамбулі та в.1 наказу змінено словосполучення «відділу кулінарії» на «відділу випічки» та видалено в п.3 підстав словосполучення «підписана [PERSON]», який направлявся позивачу по пошті, що підтверджується копією квитанції №10/18 від 04.10.2017р. (а.с. 54). У відповідність до ч.1 ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Постановою №9 від 06.11.1992 року Про практику розгляду судами трудових спорів Пленум Верховного Суду України в ч. 1 звернув увагу на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП і інших актів законодавства України. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці. Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання, чи відноситься позивач до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд в кожному конкретному випадку з'ясовує: чи становить виконання операцій, що пов'язані з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов'язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Відповідно до п.2 ст.41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. В п. 2 коментованої статті ст. 41 КЗпП зазначено, що у зв'язку з втратою довіри можуть звільнятися тільки працівники, які безпосередньо обслуговують грошові чи товарні цінності. До працівників, які можуть бути звільнені за цією підставою, відносяться, перш за все, особи, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо пов'язані із зберіганням, обробкою, продажем, перевезенням грошових і товарних цінностей, наприклад, продавці, касири, завідуючі базами тощо. Зі змісту ст. 41 КЗпП України також випливає, що під товарними цінностями розуміють матеріальні цінності, які виступають у правовідносинах між особами як товар. Товар у розумінні п. 2 ст. 41 КЗпП - це матеріальні цінності, що прийняті на зберігання, що зберігаються на складі, що відпускаються зі складу, з торгового залу, іншого сховища. Відповідно до п. 28 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» звільнення з підстав втрати довір'я (п.2 ст.41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою. Посада «продавець продовольчих товарів» передбачає обслуговування грошових (товарних) цінностей, так як у розділі II Постанови Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28.12.1977р. №447/24 «Про затвердження переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальності за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, а також типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність» на яку і сам позивач посилається, зазначено: «роботи з продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготовці до продажу незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства (організації)». Так, судом встановлено, що з пам'яткою про матеріальну відповідальність позивач ознайомилася, що підтверджується «Бланком ввідної орієнтації працівника магазину, цеху мережі «Сільпо», що підтверджується матеріалами справи (а.с. 36). Також, згідно договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність укладеного з [PERSON] від 10.11.16 року (а.с. 37,38) вона прийняла на себе повну матеріальну відповідальність за ввірені їй адміністрацією матеріальні цінності і зобов'язалась : бережно відноситись до ввірених йому для зберігання або для інших цілей матеріальних цінностей протягом всього часу від їх отримання до передачі, продажу/відпуску, а також вживати заходи до запобігання шкоди (втрати); негайно повідомляти Адміністрацію про всі обставини, що загрожують збереженню довірених йому (їй) матеріальних цінностей, або фактично завдану шкоду (втрату); вести облік, складати і подавати і в установленому порядку товарно-грошові та інші звіти про рух і залишки доручених йому матеріальних цінностей ;ознайомитися та додержуватись інструкцій, правил, нормативів приймання, зберігання, обробки, перевезення,передачі,продажу/відпуску матеріальних цінностей;брати участь в регулярних інвентаризаціях довірених йому матеріальних цінностей, що відбуваються на підприємстві». Окрім того, в посадовій інструкції з якою позивач була ознайомлена 10.11.2016 року. (а.с. 39-42) зазначається, що вона повинна знати: правила продажу продовольчих і непродовольчих товарів; категорії і види стандартів товарів, ознаки якості товарів, види браку, відходів, порядок їх списання/утилізації;правила маркування товарів, розшифровку артикулів і штрих-кодів..» А згідно п.2.1. посадової інструкції продавець продовольчих товарів виконує такі основні технологічні процеси у відділі: під керівництвом завідувача відділу/завідувача виробництва бере участь в прийманні товарів за кількістю та якістю: перевіряє їх кількість, вагу, якість за результатами зовнішнього огляду та терміни реалізації; здійснює передпродажну підготовку товарів: перевіряє цілісність упаковки; розпаковує із зовнішньої тари; перевіряє наявність маркувальних даних, якість після зберігання; при потребі перебирає, протирає, зачищає, нарізає, фасує, миє; вивозить в торговий зал і здійснює викладку потрібного асортименту товарів, використовуючи при цьому лише службовий інвентар; щоденно проводить ротацію товарів/сировини за строками зберігання, не допускає наявності в торговому залі та підсобних приміщеннях товарів, термін реалізації яких закінчився; здійснює безпосереднє обслуговування покупців: зважування, маркування, упакування товарів тощо, слідкує за правильністю маркування. Дотримується технологій, правил оформлення і обліку втрат товарів у магазині/цеху. Знає відповідні встановлені норми. Приймає всі необхідні міри з попередження крадіжок та інших порушень в роботі працівників відділу. Приймає участь у підготовці, проведенні і аналізі інвентаризації товарів у відділі/цеху, готує товари до інвентаризації». А у п.4 розділу «Відповідальність» посадової інструкції зазначається, що продавець продовольчих товарів несе відповідальність за: «4.7. втрату, псування або незбереження матеріальних цінностей (в т.ч. товарів, термін реалізації яких закінчився), спецодягу, інвентаря та ін. цінностей, наданих йому для роботи». Проаналізувавши посадову інструкцію продавця продовольчих товарів, договір про повну матеріальну відповідальність, укладений з позивачем, який є чинним і не оскаржувався, з врахуванням вищезазначеної норми Переліку посад і робіт, суд вважає, що позивач [PERSON] була працівником, яка безпосередньо обслуговувала товарні цінності та здійснювала контроль за ним, перевезення (вивезення в торгівельний зал та викладка товару в ньому), ротацію, облік товару. Крім того, позивач має вільний доступ до складських приміщень в т.ч. необладнаних камерами відеоспостереження. Також судом встановлено, що 25 червня 2017 року в період з 19.38 год. - 19.46 год. [PERSON], перебуваючи в торгівельному залі магазину «Сільпо» за адресою: м. Біла Церква, вул. Героїв Небесної сотні, 2 а вчинила замах на крадіжку продуктів харчування, чим намагалася спричинити матеріальний збиток відповідачу. Взявши в торгівельному залі магазину такі продукти харчування як: рулет Бащинський Гурман, сир крем з помідорами, крем сир President, курячий фарш, оселедець філе в олії, цукерки Roshen, батон нарізний, молоду картоплю, [PERSON] пройшла попри касу магазину «Сільпо» не розрахувавшись за весь товар. Позивач розрахувалася тільки за батон та молоду картоплю, що підтверджується фіскальним чеком (а.с. 48) та копією чеку з контрольної стрічки в електронній формі (КСЕФ) (а.с. 49). Однак, правопорушення не було доведено до кінця з причин,які не залежали від її волі, так як при виході з магазину її було помічено та зупинено працівниками охорони (диск з відео а.с. 43). Провівши внутрішнє розслідування, а саме переглянувши відео, отримавши письмові пояснення [PERSON] (а.с. 44), де вона свою вину визнає, склавши перелік товару, який був не оплачений, [PERSON] написала відповідно службову записку керуючому магазином з описом всіх фактичних обставин справи. Також, була написана службова записка старшим зміни [PERSON] Детальний перелік, товару, який був не оплачений на загальну суму 367, 95 грн. зазначений у відношенні від 25.06.2017р. адресованому начальнику Білоцерківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, полковнику поліції Возненку С.Г. (а.с . 45,46,47). Те, що свою вину в вище описаній події [PERSON] визнає підтверджується також протоколом допиту підозрюваного від 11.07.2017року, який складений слідчим СВ Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області капітаном поліції Стельмашенко О.О. та підписаний власноручно позивачем (а.с 52-53). 25.06.2017 року ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» отримало повідомлення про початок досудового розслідування від слідчого СВ Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській обл. Стельмашенко О. (а.с. 51), а 18.07.2017р. було отримано витяг з кримінально провадження щодо стану розслідування справи про замах на крадіжку продуктів харчування ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» [PERSON](а.с. 50). Також, вказані обставини підтвердили в судовому засіданні свідки та підтверджено оглянутим в судовому засіданні відеозаписом ( а.с. 43). Утрата довір'я може бути не тільки результатом скоєння певних дій, а й такого проступку, який дає підстави зробити висновок про те, що подальше залишення такого працівника на роботі з обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей може призвести до утрати цих цінностей. Обов'язок обґрунтування утрати довір'я до працівника покладається на власника або уповноважений ним орган, який повинен навести об'єктивні докази вини працівника у завданні матеріальної шкоди або скоєнні незаконних дій. Таким чином, для звільнення працівника за пунктом 2 ст. 41 КЗпП не обов'язково, щоб працівник своїми протиправними діями завдав шкоду підприємству, установі, організації. Достатньо, щоб цими діями створювалася загроза завдання такої шкоди. Працівники, можуть бути звільнені за утратою довір'я, якщо встановлена їх конкретна вина за вчинення дій, які дають підстави для утрати до них довір'я. Для звільнення достатньо і одноразового порушення, що дає власнику або уповноваженому ним органу підстави розірвати з працівником трудовий договір на підставі утрати до нього довір'я. Отже, враховуючи встановлені обставини та даючи оцінку наданим доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач мав підстави для втрати довіри до працівника [PERSON], отже наказ про звільнення винесено правомірно. Суд не приймає до уваги доводи представника позивача щодо такого порушення норм чинного законодавства, як проведення звільнення [PERSON] без погодження із виборним органом профспілкової організації чи представника трудового колективу, оскільки на підприємстві профспілкова організація не створена, що в контексті норм ст. 43 КЗпП України, а саме розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках: звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації; звільнення з підприємства, установи, організації, де не має первинної профспілкової організації не потребує такого погодження, що підтверджується довідкою ТОВ «Сільпо-Фуд» № 01/12-5200 від 23.10.2017 року (а.с. 67). Також, суд не приймає до уваги твердження представника позивача щодо порядку встановлення вини позивача в порядку КПК України, оскільки позивач свою вину визнала, про що зазначено вище, а відповідач мав підстави зробити висновок про те, що подальше залишення такого працівника на роботі з обслуговуванням матеріальних цінностей може призвести до утрати цих цінностей. Враховуючи, те, що [PERSON], яка безпосередньо обслуговувала товарні цінності вчинила винні дії, які дали підстави для втрати довір'я до неї з боку ТОВ «СІЛЬПО-ФУД», її відповідно було правомірно звільнено за п.2 ст. 41 КЗпП України, тому підстав для поновлення на роботі суд не вбачає. Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі, у задоволенні яких судом відмовлено, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні цих вимог. Щодо тверджень відповідача про те, що позивачем було пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з даним позовом суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 233 Кодексу законів про працю України, передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк із дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк, з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року, а саме п. 4 визначено що встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. Як стверджувала в судовому засіданні представник відповідача, [PERSON] 07.08.2017 року відмовилася отримати наказ №239/МЦ69к про звільнення, що підтверджується актами від 07.08.2017р. (а.с. 29,30), якими зафіксовано факт відмови позивача підписати наказ №239/МЦ69 к від 07.08.2017 року та отримати трудову книжку. Акти підписані в складі трьох осіб: заступника керуючого магазином [PERSON], заступника керуючого магазином [PERSON], завідувача відділу [PERSON]. В судовому засіданні встановлено, що наказ №239/МЦ69 к від 07.08.2017 року зачитувався та надавався на ознайомлення [PERSON] фахівцем з персоналу [PERSON] в присутності всіх членів комісії, які складали акти, даний факт підтверджується показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] і саме з цього часу має обчислюватись строк для звернення до суду, передбачений ч.1 ст.233 КЗпП України, крім того, позивачем не надано доказів в спростування даної обставини. Посилання позивача у позовній заяві на те, що строк звернення до суду має обчислюватись з моменту отримання нею трудової книжки, а саме з 15.08.2017 року, суд до уваги не приймає, оскільки положення ч.1 ст.233 КЗпП України пов`язує початок перебігу цього строку з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, тобто (за загальними правилами обчислення строків) моменту, з якого позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав. Оскільки 07.08.2017 року [PERSON] відмовилася отримати наказ №239/МЦ69к від 07.08.201 7року про звільнення, що підтверджується актами від 07.08.2017року, якими зафіксовано факт відмови позивача підписати наказ №239/МЦ69 к від 07.08.2017року та отримати трудову книжку, у зв'язку з цим було направлено відповідне повідомлення про можливість отримання трудової книжки у відділі кадрів за вих. №261 від 07.08.2017 року, що підтверджується копією повідомлення, поштовою квитанцією та рекомендованим повідомленням про вручення, яким підтверджується отримання листа [PERSON] (а.с. 31,32). Також, слід зазначити, що 10.08.2017 року ( четвер) позивач отримала повідомлення про можливість отримання трудової книжки, а отримала трудову книжку лише 15.08.2017 року, у вівторок, що підтверджується копією особової картки працівника та копією вищезазначеного наказу (а.с. 15, 33, 34), тобто через п'ять днів, хоча з наказом про звільнення вона була ознайомлена ще 07.08.2017 року. Отже, місячний строк звернення до суду за захистом порушеного права суд вважає можливим рахувати з 10.08.2017 року, однак позивач звернулася до суду з даним позовом 13.09.2017 року, зі спливом місячного строку звернення до суду з позовом у справі про звільнення та не надала до суду належних та допустимих доказів про поважність причин пропуску даного строку.

Outcome: dismissed