Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 26.06.2007 року між [PERSON] та ТОВ «КБ «Експобанк» було укладено договір кредиту в іноземній валюті №40/2007USD. 26.06.2007 року між ТОВ «КБ «Експобанк» та нею було укладено іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом КМНО Звєрьковою Н.В. за реєстровим №722, відповідно до умов якого для забезпечення зобов`язань [PERSON] за договором кредиту іпотекодавець передала іпотекодержателю в іпотеку однокімнатну квартиру [ADDRESS] . У грудні 2017 року на адресу [PERSON] надійшов лист за №2135 від 07.12.2017 року, в якому зазначалось, що 08.12.2017 року між ПАТ «КБ «Експобанк» та ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» був укладений договір відступлення прав вимоги №47, за яким ПАТ «КБ «Експобанк» передало ТОВ ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» право вимоги за договором кредиту в іноземній валюті №40/2007USD від 26.06.2007 року. Також, 08.12.2007 року між ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» та ПАТ «КБ «Експобанк» договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 26.06.2007 року. До вищевказаного листа ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» не було надано жодного доказу відступлення прав вимоги за договором кредиту в іноземній валюті та іпотечного договору. 22.01.2018 року державним реєстратором Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» Хохич Р.В. було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна квартиру [ADDRESS] за ТОВ «ФК «ДДНІПРОФІНАНСГРУП». Підставою виникнення права власності вказано іпотечний договір від 26.06.2007 року. Згодом, ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» здійснило відчуження вказаної квартири [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29.08.2019 року, який в свою чергу відчужив її [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18.11.2019 року. 18.11.2019 року приватним нотаріусом КМНО Василенко О.А. було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Позивач вважає перереєстрацію Державним реєстратором Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів і виробів «НДІБМВ», м. Київ Хомич Р.В. права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» незаконною, такою, що здійснена у незаконний спосіб з порушенням законодавчо встановленої процедури у зв`язку з чим рішення про державну реєстрацію права власності має бути визнано протиправним та скасовано. Зокрема, було порушено Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а саме право власності на квартиру було набуто ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» в порядку звернення стягнення на нерухоме майно в період дії мораторію на примусове відчуження житла. Реєстрація права власності на квартиру за ТОВ «ДНІПРОФІНАНСГРУП» була здійснена державним реєстратором без достатніх правових підстав, з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку», оскільки у позивача відсутні договір про задоволення вимог іпотеко держателя та такий договір між сторонами не укладався. Жодних доказів про згоду позивача на незаконне відчуження спірної квартири матеріали справи не містять, водночас, сама по собі умова іпотечного договору про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння. Також, на момент набуття ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» права власності на предмет іпотеки була відсутня оцінка такого майна. З урахуванням викладеного просила позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 09.04.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09.04.2020 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову. 09.06.2020 року від представника ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» надійшли пояснення в яких він проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що укладеним договором іпотеки сторони добровільно узгодили право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписанням договору іпотеки, позивач (іпотекодавець) засвідчив, що іпотекодавець надає іпотекодержателю згоду про набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. Таким чином, позивач достовірно знав про наявність зобов`язань та наслідків за їх невиконання. Договори та заяви позивач підписувала добровільно, без застосування примусу. Крім того, договір іпотеки є дійсним, в судовому порядку не оспорювався. Законодавством України не передбачено для іпотекодержателя обов`язку щодо подання державному реєстратору, при здійсненні державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, документу про оцінку фактичної вартості предмету іпотеки. Також, у державного реєстратора відсутній обов`язок та відповідне право вимагати від іпотекодержателя надати документ про оцінку фактичної вартості предмету іпотеки при здійсненні державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки. Поряд з цим, ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» відповідно до вимог ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», перед набуттям предметів іпотеки у власність було замовлено відповідні оцінки в суб`єкта оціночної діяльності. Стосовно витребування майна зазначив, що позивач, укладаючи договір іпотеки, добровільно надала згоду про набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, а отже спірна квартира вибула з власності позивача виключно за його власним вибором та за наявності його безумовної згоди. Це також підтверджується умовами договору іпотеки, де зазначено, що сторони домовилися про позасудовий порядок врегулювання спору. Даний договір позивачем не було оскаржено. Отже, спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивача з його волі, внаслідок порушення зобов`язань за кредитним договором. Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача також у відзиві зазначив, що в провадженні суду знаходиться справа про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що зазначені у даному позові у зв`язку з чим відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України позовна заява підлягає залишенню без розгляду. Від відповідачів Державного реєстратора Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інституту будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» Хохич Р.В., [PERSON] відзиви на позовну заяву не надійшли. Треті особи [PERSON] та [PERSON] пояснень стосовно обставин викладених у позовній заяві не надіслали. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06.01.2021 року у задоволенні клопотання представника ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 26.06.2007 року між [PERSON] та ТОВ «КБ «Експобанк» було укладено договір кредиту в іноземній валюті №40/2007USD. 26.06.2007 року між ТОВ «КБ «Експобанк» та позивачем було укладено іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом КМНО Звєрьковою Н.В. за реєстровим №722, відповідно до умов якого для забезпечення зобов`язань [PERSON] за договором кредиту іпотекодавець [PERSON] передала іпотекодержателю в іпотеку однокімнатну квартиру [ADDRESS] . 08.12.2017 року між ПАТ «КБ «Експпобанк» та ТОВ «ФК ДНІПРОФІНАНСГРУП» був укладений договір відступлення прав вимоги №47 за яким ПАТ «КБ «Експобанк» передало ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» право вимоги за договором кредиту в іноземній валюті №40/2007USD від 26.06.2007 року. Також, 08.12.2017 року між ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» та ПАТ «КБ «Експобанк» був укладений договір про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В., зареєстрованого в реєстрі за №921, за яким ПАТ «КБ «Експобанк» передало ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» право вимоги за договором іпотеки від 08.12.2007 року. 22.01.2018 року державним реєстратором Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» м. Київ Хомич Р.В. було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] за ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП». Підставою виникнення права власності на зазначену квартиру вказано: іпотечний договір, серія та номер у722 виданий 26.06.2007 року, видавник приватний нотаріус КМНО Звєрькова Н.В.; договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, посвідченим Звєрьковою Н.В., приватним нотаріусом КМНО 26.06.2007 року за реєстровим №у722 серія та номер 921, виданий 08.12.2017 року, видавник: приватний нотаріус КМНО Антипова І.В.; повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором №40/2007USD від 26.06.2007 року, серія та номер: 1212/2; 1212/5; 1212/9, виданий 12.12.2017 року, видавник: ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП»; Рекомендоване повідомлення про вручення поштового повідомлення відправлення, серія та номер: б/н, виданий 20.12.2017 року, видавник ДД УДППЗ «Укрпошта»; вимога/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості, серія та номер: 1212/1, 1212/6, 1212/7, виданий 12.12.2007 року, видавник ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП»; Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: б/н виданий 19.12.2017 року, видавник ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП». Вказане підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28.01.2020 року №197881086. Згодом, 29.08.2019 року між ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» та [PERSON] укладеного договір купівлі-продажу квартири від 29.08.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Толочко Я.М. та зареєстровано в реєстрі за №726. В подальшому, [PERSON] відчужив квартиру [ADDRESS] відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18.11.2019 року. 18.11.2019 року приватним нотаріусом КМНО Василенком О.А. було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Підставою виникнення права власності на зазначену квартиру вказано договір купівлі-продажу серія та номер 10006, виданий 18.11.2019 року, видавник: приватний нотаріус Василенко О.А., КМНО. Вказане підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28.01.2020 року за №197881086. Позивач вважає дії державного реєстратора Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інституту будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» Хохич Р.В. незаконними, у зв`язку з тим, що право власності на спірну квартиру було набуто ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» в період дії мораторію на примусове відчуження житла, на що слід зазначити наступне. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону. У пункті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. У постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-969цс16 зроблено висновок, що «мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Оскільки Закон України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню». Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. В іпотечному договорі від 26.06.2007 року, укладеному між банком та [PERSON] , сторони обумовили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, на розсуд іпотекодержателя, відповідно до цього договору або законодавства України за виконавчим написом нотаріуса, рішенням суду або шляхом позасудового врегулювання через продаж від власного імені предмету іпотеки чи передачу іпотекодержателю предмет іпотеки у власність (п. 4.2). За рішенням та на розсуд іпотекодержателя, задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватися шляхом позасудового врегулювання заборгованості за договором кредиту (це застереження є договором про задоволення вимог іпотекодержателя), що полягає у наступному: У випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель може прийняти рішення про передачу йому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання договору кредиту. Таке рішення приймається іпотекодержателем одноосібно. Підписанням цього договору стророни цього договору засвідчують, що іпотекодавеиь надає іпотекодержателю згоду на передачу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя. Сторони цього договору засвідчують, що достатньою підставою для реєстраиії права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є ией договір та письмове рішення іпотекодержателя про набуття у власність предмету іпотеки (п. 4.3, 4.3.1). До застосування позасудового врегулювання іпотекодержатель має надіслати іпотекодавцю повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки та, після закінчення 30-денного строку після надіслання такого повідомлення, якщо іпотекодавець не виконав договір кредиту або цей договір, від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі або зареєструвати право власності на предмет іпотеки (п. 4.4). Отже, ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» набуло право власності на предмет іпотеки на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» (передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки) та відповідного застереження в іпотечному договорі. Тлумачення статті 37 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі), який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника). Оскільки таке право іпотекодержателя на передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору. Такі висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц (провадження № 61-10874сво18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі 643/17966/14-ц (провадження 14-203цс19). За таких обставин, у зв`язку з тим, що у договорі іпотеки від 26.06.2007 року, укладеному між ТОВ КБ «Експобанк» та [PERSON] , передбачено відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, на підставі якого за банком і було зареєстровано право власності на належний позивачу на праві власності предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , оскільки позичальник [PERSON] не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, які забезпечені цієї іпотекою. При цьому, положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі). Доводи позивача про те, що державним реєстратором було порушено Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» спростовуються тим, що звернення стягнення на спірну квартиру здійснено не у примусовому порядку, оскільки іпотекодавець [PERSON] надала згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням останнього, що погоджено у пункті 4.3 іпотечного договору. Позивач посилалась також на те, що наявне в іпотечному договорі від 26.06.2007 року застереження про задоволення вимог іпотекодержателя не може бути підставою для реєстрації права власності на іпотечне майно. На думку позивача, підставою для реєстрації права власності на іпотечне майно має бути окремо укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя та оскільки договір про задоволення вимог іпотекодержателя між [PERSON] та Банком не укладався, рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за Банком прийняте в порушення вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Однак, суд не погоджується з такими твердженнями позивача з огляду на наступне. Частиною 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 року №898-ІV, у редакції, що діяла на час укладення цього іпотечного була викладена в наступній редакції: «Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки» Разом з тим, в ч. 1 ст. 37 Закону №898 було зазначено: «Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки» 25.12.2008 року було прийнято Закон України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» 25.12.2008 року №800-VІ, відповідно до якого до ст. 36 та 37 було внесено зміни та доповнення, а саме: Друге речення частини першої ст. 36 було викладено в такій редакції: «Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сіли рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки». Частину третю ст. 36 цього Закону викладено в такій редакції: «Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати»; Частину першу ст. 37 Закону №898 викладено в такій редакції: «Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання». Таким чином, нова редакція ст. 36 та 37 Закону №898, які були викладені в редакції Закону №800, не змінює встановлений порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та не змінює підставу переходу права власності на нього до іпотекодержателя, нова редакція ст. 36 та 37 Закону №898 лише уточнює цей позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки. Такий висновок узгоджується із Правовою позицією Верховного Суду України в Постанові від 18.09.2012 року, по справі №21-236а 12. З урахуванням викладеного, не відповідає вимогам законодавства твердження позивача, що на момент укладення іпотечного договору Банк вправі був здійснювати позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки лише на підставі окремо укладеного договору про задоволення вимог іпотекодержателя, редакція ст. 36 та 37 Закону №898 дозволяла Банку здійснювати позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки і на підставі застереження в іпотечному договорі. Що стосується тверджень позивача стосовно того, що на момент набуття ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» права власності на предмет іпотеки була відсутня оцінка такоо майна, то слід зазначити наступне. У пункті 61 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141, зазначено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Виходячи з вищенаведеного вбачається, що законодавством України не передбачено для іпотекодержателя обов`язку щодо подання державному реєстратору, при здійсненні державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, документу про оцінку фактичної вартості предмету іпотеки. Також, у державного реєстратора відсутній обов`язок та відповідне право вимагати від іпотекодержателя надати документ про оцінку фактичної вартості предмету іпотеки при здійсненні державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», перед набуттям предметів іпотеки у власність було замовлено відповідні оцінки в суб`єкта оціночної діяльності. Відповідно до п. 1 Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 року №1127, цей Порядок визначає умови, підстави та процедури надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, права та обов`язки суб`єктів, що є учасниками зазначеної процедури. Згідно абзацу 2 п. 3 Порядку № 1127, інформація з Державного реєстру прав в електронній формі надається через веб-портал Мін`юсту, у тому числі з використанням сервісної послуги у формі прикладного програмного інтерфейсу зазначеного Реєстру. Відповідно до п. 4 Порядку № 1127, інформація з Державного реєстру прав містить актуальні на дату та час її надання відомості про зареєстровані речові права, їх обтяження щодо одного об`єкта нерухомого майна, наявні в ньому, а також відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, або відомості про відсутність зареєстрованих речових прав, їх обтяжень щодо такого об`єкта нерухомого майна. Згідно п. 16 Порядку № 1127, надання інформації з Державного реєстру прав в електронній формі забезпечується за допомогою програмних засобів ведення цього Реєстру шляхом здійснення користувачем пошуку відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, завантаження та перегляду інформації з Державного реєстру прав в електронній формі для її подальшого використання, у тому числі друку. Формування інформації з Державного реєстру прав в електронній формі здійснюється автоматично програмними засобами ведення цього Реєстру залежно від зазначених користувачем параметрів пошуку. Відповідно до п. 17 Порядку № 1127, пошук відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження здійснюється відповідно до Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1141 (Офіційний вісник України, 2011 р., № 86, ст. 3145). Пошук відомостей про зареєстровані речові права, їх обтяження щодо об`єкта нерухомого майна здійснюється за одним або декількома з таких ідентифікаторів: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна; кадастровий номер земельної ділянки; адреса об`єкта нерухомого майна. В свою чергу, у Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141, також відсутні вимоги до державного реєстратора щодо внесення до запису про нерухоме майно відомостей про «реквізити оцінки, на підставі якої здійснювалася реєстрація права власності». Відтак, зазначені позивачем відомості та інформація стосовно оцінки майна за жодних обставинах не можуть міститися у Інформаційній довідці з Державного реєстру прав на нерухоме майно, оскільки законодавством України не встановлено вимог щодо наявності таких відомостей та інформації про оцінку у Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З вищенаведеного вбачається, що відповідачем та ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» не було порушено вимог ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» при здійсненні державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Стосовно вимог позивача про витребування майна, то слід зазначити наступне. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Позивач, укладаючи договір іпотеки, добровільно надала згоду про набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, а отже спірна квартира вибула з власності позивача виключно за його власним вибором та за наявності його безумовної згоди. Це також підтверджується умовами договору іпотеки, де зазначено, що сторони домовилися про позасудовий порядок врегулювання спору. Даний договір позивачем не було оскаржено. Отже, спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивача з її волі, внаслідок порушення зобов`язань за кредитним договором. Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13.11.2019 року у справі № 755/21646/15-ц та у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 522/4415/17. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 нього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ПК України). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав-майно-у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, Ns 15123/03, § 45, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCUv. ROMANIA, N9 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у праве мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, No 7097/10, ЄСПЛ, віл 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13,15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням. (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Отже, задоволення віндикаційного позову і витребування спірної квартири у [PERSON] , як добросовісного набувача, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод». Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі № 521/8368/15-ц, у постанові Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі № 204/198/16-ц. Оцінюючи можливість захисту права особи за ст. 1 Першого протоколу, ЄСПЛ загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулось у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами, в яких особи позбавлені права власності на майно, котре набуте злочинним шляхом або щодо котрого припускається, що воно було придбане незаконно (рішення ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22.02.94, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5.07.2001, «Аркурі та інші проти Італії» від 5.07.2001, «Ріела та інші проти Італії» від 4.09.2001, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6.11.2008). Отже, ст. 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність. В оцінці дотримання справедливого балансу в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Враховуючи вищевикладене, вбачається, що задоволення позовних вимог щодо витребування майна від добросовісного набувача [PERSON] призведе до порушення справедливого балансу в питаннях позбавлення [PERSON] та її родини належного їм майна (житла). Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, у розумінні ст. 77-78 ЦПК України, на підтвердження своїх позовних вимог. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно до положень п. 25 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» (Заява N 63566/00) від 18 липня 2006 року суди зобов`язані оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше вони не виконують свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції. У рішення Європейського суду з прав людини по справі «Бендерський проти України» (Benderskiy v. Ukraine) від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (див. «Дюлоранс проти Франції» (Dulaurans с. France), заява № 34553/97, п. 33, від 21 березня 2000; «Донадзе проти Грузії» заява № 74644/01, пп. 32 та 35, від 7 березня 2006). Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed