Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

Позивач звернулась до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] та просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову вказала, що не перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від спільного проживання з відповідачем однією сім`єю народився [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 09.11.2016 №128. На підставі п. 1 ч. 2 ст. 125 СК України відповідач визнав себе батьком [PERSON] . Позивач наголошує, що з грудня 2016 року відповідач не проживає разом з нею та дитиною. Через це [PERSON] 13 липня 2017 року звернулася до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2017 року позов задоволено, стягнуто аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 липня 2017 року до досягнення дитиною повноліття. Позивач стверджує, що станом на 20 березня 2018 року відповідач жодного разу не здійснив виплату аліментів. Служба у справах дітей Оболонської в м. Києві РДА у відповіді від 15 лютого 2018 року № 10413-306 на запит позивача вказала, що у неї відсутня інформація щодо звернень [PERSON] про місцеперебування [PERSON] , обстеження умов його проживання, а також будь-яких інших звернень, що стосуються його сина. Позивач наголошує, що відповідач не бере участі у матеріальному забезпеченні сина. Не цікавиться ним, його розвитком та навчанням. З огляду на викладене просить позов задовольнити. Ухвалою судді Оболонського районного суду міста Києва від 07 червня 2018 року у справі відкрито загальне позовне провадження та надано відповідачу строк - 15 днів для подання до суду відзиву на позовну заяву. Оболонська в м. Києві районна державна адміністрація надала суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 07 червня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі. 26 липня 2018 року Оболонським районним судом міста Києва закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 14 листопада 2018 року до Оболонського районного суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову з причин його необґрунтованості, а також вказав, що відповідач на момент подачі позову був зареєстрований і проживав за адресою: [ADDRESS] . З урахуванням цих обставин позивач мав би звернутися до Апеляційного суду міста Києва з метою визначення підсудності цього спору. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 16 квітня 2019 року справу направлено до Київського апеляційного суду для визначення підсудності. Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 червня 2019 року підсудність справи визначено за Солом`янським районним судом міста Києва. 28 вересня 2020 року від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 27 січня 2021 року. 27 січня 2021 року до суду надійшло клопотання третьої особи про розгляд справи без її представника. Згідно зі зворотнім поштовим повідомлення поштове відправлення на ім`я представника відповідача повернуто за закінченням строку зберігання. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, перевіривши наведені в позові доводи, суд дійшов таког висновку. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Статтею 150 Сімейного кодексу України визначено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Частиною четвертою статті 155 встановлено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 КАС України. Зокрема, пунктом 2 частини першої даної статті визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі статтею 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позивач, посилаючись на невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, просить суд позбавити його батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , на що суд зазначає таке. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 09.11.2016 Каланчацьким районним відділом державної реєстрації актів Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, актовий запис № 128, вбачається, що [INFO] народився [PERSON] . Його батьками вказані [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2017 року позов [PERSON] задоволено, стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 липня 2017 року до досягнення дитиною повноліття. Оболонська в м. Києві районна державна адміністрація подала до суду висновок від 25 липня 2018 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . У провадженні Оболонського РВ ДВС у м. Києві перебуває виконавче провадження № 60956560 по стягненню з [PERSON] аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 липня 2017 року до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів Оболонського РВ ДВС у м. Києві від 25 січня 2021 року заборгованість зі сплати аліментів станом на 01 січня 2021 року становить 929,50 грн. У відзиві на позовну заяву представник відповідача підтверджує, що [PERSON] постійно проживає у м. Сімферополь, постійного місця проживання на території континентальної України не має. Відповідно до висновку Оболонської в м. Києві районної державної адміністрації від 25 липня 2018 року [PERSON] ,

Outcome: approved