Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовною заявою до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, в якій просить розірвати шлюб між нею та [PERSON], зареєстрований 12.07.2008 року; стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн., щомісяця починаючи з дня подачі заяви до суду та до повноліття сина, стягнути з відповідача аліменти на її утримання до досягнення сином трьох років, у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 12.07.2008 року, від якого мають неповнолітнього сина: [PERSON], [INFO]. Впродовж декількох років відповідач не піклується про створення сімейних стосунків, самоусувається від виховання сина та вирішення сімейних проблем. Фактично їх шлюб припинив існування. Перебування в шлюбі та примирення, поновлення подружніх відносин є неможливим, подальше подружнє життя та збереження шлюбу суперечить їх інтересам та інтересам дитини. Враховуючи зазначені обставини, просить розірвати шлюб з відповідачем. Після припинення сімейних стосунків відповідач не надає своєчасної та належної матеріальної допомоги на утримання неповнолітнього сина. Відповідач здоровий та працездатний має нерегулярний мінливий дохід, який дозволяє надавати грошову допомогу на утримання їх сина в розмірі, зазначеному у позові. Сторони у судове засідання не прибули. Позивач подала до суду письмову заяву, в якій уточнила позовні вимоги та просить шлюб між нею та відповідачем розірвати, визначити місце проживання неповнолітнього сина - з нею. Прізвище після розірвання шлюбу залишити - [PERSON]. Стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн., щомісяця починаючи з дня подачі заяви до суду та до повнолітня сина. Просила позов задовольнити з урахуванням уточнених позовних вимог, справу розглянути у її відсутність. Відповідач у судове засідання не прибув подав письмову заяву в якій, зазначивши, що уточнені позовні вимоги визнає та просить їх задовольнити, просив розглядати справу у його відсутність. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності позивача і відповідача на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12 липня 2008 року (а.с.5), від якого мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.6). Різниця в поглядах на права та обов'язки подружжя, відсутність взаєморозуміння призвели до поступового погіршення взаємовідносин і до фактичного припинення шлюбних стосунків між позивачем та відповідачем. Перебуваючи у шлюбі, сторони не змогли створити міцної сім'ї, про що свідчить той факт, що вони не підтримують шлюбних відносин, які поновлювати наміру не мають та проживають окремо. Неповнолітній син [PERSON], [INFO] знаходиться на утриманні позивача та проживає разом з нею. За змістом статей 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. При розгляді даної справи суд виходив з того, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. В своїх письмових заявах, поданих до суду, позивач та відповідач зазначивши, що примирення між ними неможливе, наполягали на розірванні шлюбу. А тому, враховуючи вищевикладене, у суду є підстави вважати, що сім'я розпалася остаточно, шлюб існує лише формально і його збереження суперечило б інтересам сторін, що має суттєве значення для них та їхньої дитини, а відтак, існують підстави для розірвання шлюбу. Судом встановлено, що сторони проживають окремо. Питання щодо визначення місця проживання неповнолітньої доньки сторони вирішили відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України, про що заявили суду. Існує обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей, який є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите і в українському законодавстві. Зміст глави 15 Сімейного кодексу України (далі - СК України) вказує на обов'язок кожного з батьків утримувати дитину. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов'язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання обов'язку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. В пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, роз'яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, відповідач є здоровою та працездатною особою молодого віку, постійного офіційного місця роботи не має; інших неповнолітніх дітей, окрім сина [PERSON], та непрацездатних осіб на утриманні не має. Таким чином, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання відповідачем матеріальної допомоги своїй дитини, у розмірі, що зазначений позивачем у позовній заяві, на момент розгляду справи судом не встановлено. Враховуючи вищевикладене, а також обставини, передбачені ч. 1 ст. 182 СК України, суд дійшов висновку, що відповідач спроможний сплачувати аліменти в розмірі, зазначеному в позові, та задовольняє позовні вимоги про стягнення аліментів. Як відповідач, так і позивач, в рівних частках повинні утримувати свого сина до досягнення ним повноліття, що разом із присудженим розміром аліментів забезпечить належне утримання сина. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований, підтверджується належними доказами, а тому підлягає до задоволення в повному обсязі. Згідно з ч. 3 ст. 88 ЦПК України судовий збір в сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок підлягає стягненню з відповідача в дохід держави - за позовну вимогу про стягнення аліментів.

Outcome: approved