Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що в період шлюбу з відповідачем ними було набуто рухоме та нерухоме майно, яке після розірвання шлюбу сторони не можуть поділити за взаємною згодою. Позивач просить виділити їй у власність пральну машину «Індезіт», духовку електричну «Фагор», а відповідачу холодильник марки «Самсунг»; телевізор марки «Шарп», мікрохвильову піч; комп'ютер, плиту електричну «Фагор», пилосос «Самсунг», стягнути з відповідача половину вартості автомобіля, виділивши його у власність відповідача, а також визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири,а за відповідачем на 1/3 частину квартири, відступивши від засади рівності часток, оскільки у неї на утриманні залишилась донька сторін. В судовому засіданні позивач та представник останньої позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Відповідач позовні вимоги в частині поділу квартири не визнав, посилаючись на те, що квартира була придбана сторонами в рівних частинах, а тому правові підстави для поділу останньої відсутні. Крім того, не визнав суму компенсації, яку просила стягнути позивач в розмірі 47500 грн., посилаючись на те, що автомобіль коштує значно менше, про що надав висновок спеціаліста, щодо вимог про поділ побутової техніки заперечень від відповідача не надходило. В подальшому відповідач в судові засідання не з'являвся, неодноразово просив відкласти розгляд справи з різних причин, проте доказів про наявність таких причин, що б підтверджувало поважність причин неявки до суду не надав. Таким чином, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність відповідача, вважає причини його неявки не поважними і такими, що спрямовані на невиправдану тяганину розгляду справи та зловживання процесуальним правом. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.12.2002 року /а.с. 6/ від якого у сторін народилась донька [PERSON], [INFO] /а.с. 7/, яка проживає разом з позивачем. В період шлюбу сторонами було набуто наступне майно, а саме: пральна машина «Індезіт», духовка електрична «Фагор», які позивач просить виділити у власність та холодильник марки «Самсунг»; телевізор марки «Шарп», мікрохвильову піч; комп'ютер, плиту електричну «Фагор», пилосос «Самсунг», які позивач просить виділити у власність відповідачу. Враховуючи, що в цій частині позовні вимоги не оспорюються, суд вважає, що останні є законними і підлягають задоволенню. Разом з тим, позивач просить виділити їй у власність 2/3 частини квартири [ADDRESS], а відповідачу 1/3 частину, посилаючись на те, що у неї на утриманні знаходить донька сторін. Суд вважає дані вимоги незаконними, необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 4 ст. 355 ЦК України, спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. З копії договору купівлі продажу спірної квартири вбачається, що сторони придбали останню в рівних частинах, тобто по 1/2 кожний /а.с. 30/, а отже спірна квартира належить сторонам на праві спільно часткової власності і додатково поділена у даному випадку бути не може, тим більш, що остання не належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Разом з тим, позовна вимога про виділ автомобіля відповідачу та стягнення грошової компенсації підлягає задоволенню. Згідно копії свідоцтва про реєстрацію автомобіля «Форд Фьюжн», 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] вбачається, що останній був приданий в період шлюбу /а.с. 57/, що також не оспорювалось учасниками процесу. Позивач просить стягнути компенсацію половини вартості автомобіля в сумі 47500 грн., виділивши автомобіль у власність відповідача. Заперечуючи вартість автомобіля, відповідач надав звіт про оцінку його ринкової вартості, де зазначено, що вартість останнього становить 44132 грн. 19 коп. з ПДВ /а.с. 48/. Не погоджуючись із такою вартістю за клопотання позивача у справі була призначена судова авто товарознавча експертиза. Згідно висновку судової авто товарознавчої експертизи про оцінку транспортного засобу, вартість автомобіля сторін становить 97213 грн.87 коп., а отже половина вартості автомобіля становить 48606 грн. 93 коп. /а.с.87/. Позивач позовні вимоги не збільшувала. В свою чергу, при визначенні вартості автомобіля, суд бере до уваги саме висновок експерта зроблений на підставі ухвали суду а не звіт про оцінку колісного транспортного засобу, незважаючи на те, що висновок експерта був зроблений без дослідження самого об'єкту оцінки, оскільки автомобіль перебуваючи у користуванні відповідача не був наданий на дослідження саме останнім, який ухилився від вимог експерта. Висновок експерта зроблений із попередженням осіб, які складали останній про кримінальну відповідальність і на думку суду є більш вагомим доказом ніж звіт наданий відповідачем. На підставі викладеного та

Outcome: partial