Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 22.11.2003 р. по 15 серпня 2006 р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу є неповнолітній син - [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дитина проживає з матір'ю. Як вказує позивач, вона піклується про здоров'я своєї дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток бажає та має можливість поїхати з сином на відпочинок за кордон, але так як син не досяг повноліття на виїзд за кордон потрібен дозвіл обох батьків. Відповідач на даний час проживає на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим. [PERSON] не бажає виїжджати з окупованої території АР Крим для надання дозволу їх дитині для виїзду за кордон. Відповідач не забороняє дитині виїжджати за кордон, проте сам не хоче виїжджати з АР Крим для оформлення у передбаченому законодавством України порядку дозволу для виїзду дитини за кордон. Дозвіл, для виїзду за кордон на території окупованого Криму може надати у будь-який час. Проте, те, що даний дозвіл не має в Україні юридичної сили, відповідача не цікавить. Більше того, відповідача не турбує навіть той факт, що для того, щоб їхньому сину поїхати до окупованого Криму та зустрітись з рідним батьком, теж потрібен даний дозвіл. Через відсутність дозвільних документів позивач не може відправляти дитину на екскурсії за кордон, які пропонують у Слов'янській гімназії м. Києва, де він навчається у 5 класі, та які вони планують здійснити родиною. Виїзд дитини за кордон позначиться на її доховному та інтелектуальному розвитку як особистості. Окрім того, через відсутність даного дозволу неповнолітній [PERSON] не має можливості відвідати та поспілкуватись з рідними бабусею та дідусем, які проживають на тимчосово окупованій території Крим, у м. Ялта. Позивач вважає, що така позиція її колишнього чоловіка і батька неповнолітнього [PERSON] шкодить інтересам останнього та не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами, а тому вона змушена була звертатись до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила суд про їх задоволення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час місце та день розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України». Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути спір за відсутності відповідача відповідно до ст.ст. 224-227 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення, про що не заперечувала позивач. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, заслухавши пояснення позивача, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.10, ч. 2 ст. 27 і ст. 60 ЦПК України сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом було встановлено, що позивач та відповідач з 22.11.2003 р. по 15.08.2006 р. перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу у подружжя народився син - [PERSON], [INFO]. У відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. У відповідності до ст. 141 СК України, мати та батько мають рівні права та обов'язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, приживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Як з'ясовано судом, позивач піклується про здоров'я свого сина, її фізичний, духовний та моральний розвиток бажає та має можливість поїхати з сином на відпочинок за кордон, але так як дитина не досягла повноліття на виїзд за кордон потрібен дозвіл обох батьків. На даний час неповнолітній [PERSON] проживає із матір'ю. Відповідач відмовляється у встановленому Законом України надати дозвіл на виїзд за кордон неповнолітньої дитини. Тобто, відмова від надання дозволу на виїзд дитини за кордон порушує права позивача та є безпідставною, оскільки цим самим відповідач позбавляє свого сина можливості відпочити, що є дуже корисно для його здоров'я та духовного і морального розвитку. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані дбати про створення умов для всебічного розвитку дитини в тому числі її фізичного розвитку. Згідно ст. 33 Конституції України, ч. 1 ст. 313 ЦК України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. За змістом ч. 2, 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 р., ратифікованої постановою ВРУ від 27.02.1991 р. № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно під того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20.11.1989 р. дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Як вбачається ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України». Відповідно до ст. 4 цього Закону України оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до п.п.1- 2 ст. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. за №57, зі змінати та доповненнями, виїзд за межі України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, а саме рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Тому оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки виїзд дитини за кордон відповідає інтересам та бажанням дитини та за своєю метою має сприяти оздоровленню та розвитку дитини. На підставі викладеного та

Outcome: approved