Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Н.М., про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності, посилаючись на ті обставини, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.02.2015 року задоволено позов ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вказане рішення суду відповідачами не виконане, заборгованість за кредитним договором не погашена. 18.04.2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та позивачем укладено договір купівлі-продажу майнових прав, відповідно до умов якого позивач набула прав вимоги за кредитним договором, що був укладений між ПАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] і [PERSON] за договором поруки. Отже, [PERSON] набула статусу нового кредитора за кредитним договором та договором поруки. Натомість, 17.04.2018 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Казаєвою Н.М., зареєстрований в реєстрі за № 1520, за умовами якого [PERSON] подарувала своїй дочці та колишньому чоловіку квартиру [ADDRESS] , загальною площею 65,1 кв.м у наступних частках: 9/10 часток квартири - дочці, 1/10 частину квартири колишньому чоловіку. На підставі вказаного договору дарування була проведена державна реєстрація права власності на вищевказану квартиру за [PERSON] та [PERSON] , на підставі якої до Державного реєстру прав на нерухоме майно були внесені записи про право власності за останніми. Оскільки [PERSON] була обізнана про наявність рішення суду, яким стягнуто з неї заборгованість за кредитним договором, так, як зверталась до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду та їй відомо про продаж активів ПАТ «Дельта Банк», то відчуження квартири близьким родичам свідчить про її ухилення від виконання грошового зобов`язання перед третіми особами. Відповідачі укладаючи між собою договір дарування мали умисел , направлений виключно на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близьких родичів з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок наявного судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15.08.2019 року відкрито провадження у вищевказаній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.08.2018 року за заявою позивача [PERSON] вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 65, 1 кв.м. 07.08.2019 року до суду від представника [PERSON] - адвоката Киченок А.С. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого вбачається, що [PERSON] не згоден з позовом повністю виходячи з наступного. Укладенням договору дарування спірної квартири права позивача жодним чином не порушені, оскільки договір купівлі-продажу майнових прав №387/К, за яким [PERSON] набула статусу нового кредитора за кредитним договором від 11.10.2007 року, був укладений після укладення договору дарування. Крім того, фактична вартість квартири перевищує заборгованість за кредитним договором, і таким чином покриває заборгованість за кредитом. [PERSON] вважає безпідставними доводи позовної заяви, що договір дарування квартири укладався без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим договором, оскільки нерухоме майно було передано у власність [PERSON] та [PERSON] , які в подальшому здійснювали розпорядчі дії щодо квартири. Натомість, [PERSON] не проживає у спірній квартирі з моменту її дарування та передання доньці, що підтверджується копією витягу з реєстру територіальної громади м. Києва, довідкою про місце проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та актом ОСББ «Добробут» від 05.08.2019 року про проживання [PERSON] у спірній квартирі. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Кушнір В.Д. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та виходячи із доводів, якими обгрунтовується позовна заява просив суд позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Киченок А.С. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав поданий до суду відзив на позовну заяву, проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що на час укладення договору дарування, [PERSON] була повноправним власником неруховомого майна, а будь-які заборони та обтяження на дане майно були відсутні, в зв`язку з чим приватним нотаріусом даний договір був посвідчений без жодних застережень, у встановленому законом порядку та на підставі належних правовстановлюючих документів. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, про розгляд справи судом повідомлялись належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Н.М. у судове засідання не з`явилась, надала заяву від 11.02.2019 року, про розгляд справи в її відсутність. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні ним правовідносини. 11.10.2007 року між ПАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] укладено Кредитний договір №49.28/26/07-Zn, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит в розмірі 130 000,00 дол. США з розрахунку 13,6 % в іноземній валюті річних за користування кредитом на строк до 10.10.2022 року. Крім того, 11.10.2007 року між Банком та [PERSON] було укладено договір поруки №49.28/26-П/07-Zn, відповідно якого останній зобов`язався нести солідарну відповідальність з позичальником [PERSON] за неналежне виконання умов кредитного договору. 26.02.2015 року Деснянським районним судом м. Києва по справі №754/14972/14-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, винесено заочне рішення, відповідно до якого, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за договором кредиту в розмірі 1 147 841,82 грн. та судові витрати в розмірі 3 654,00 грн. Вказане заочне рішення суду набрало законної сили. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На виконання судового рішення представнику позивача було видано виконавчий лист. Постановою державного виконавця Відділу ДВС Деснянського РУЮ у м. Києві Кривошея Д.С. від 05.04.2016 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа. 17.04.2018 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Казаєвою Н.М., зареєстрований в реєстрі за № 1520, за умовами якого [PERSON] подарувала своїй дочці та колишньому чоловіку квартиру [ADDRESS] , загальною площею 65,1 кв.м у наступних частках: 9/10 часток квартири - дочці, 1/10 частину квартири колишньому чоловіку. На підставі вказаного договору дарування була проведена державна реєстрація права власності на вищевказану квартиру за [PERSON] та [PERSON] , на підставі якої до Державного реєстру прав на нерухоме майно були внесені записи про право власності за останніми. Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачена можливість заміни кредитора у зобов`язанні внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. 18.04.2018 року ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу майнових прав та [PERSON] набула статусу Нового Кредитора за кредитним договором №49.28/26/07-Zn, від 11.10.2007 року з усіма додатками та додатковими угодами до нього та за договором поруки №49.28/26-П/07-Zn, від 11.10.2007 року з усіма додатками та додатковими угодами до нього. Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно із статті 717 цього Кодексу, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки спрямований не на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19.10.2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23.08.2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09.09.2017 року у справі № 359/1654/15-ц. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року (справа № 369/11268/16-ц, провадження № 14-260цс19) зазначено про відсутність підстав для відступу від цих висновків. Аналіз вищевикладених норм закону дозволяє дійти висновку про те, що відповідач [PERSON] , відчужуючи належну їй на праві власності квартиру своєму колишньому чоловіку та доньці, які є відповідачами у справі була обізнана про заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26.02.2015 року, що набрало законної сили, про солідарне стягнення з неї та [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором у розмір 1 147 841,82 грн. і таким чином, могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання заочного рішення суду, яке на дату укладення договору дарування набрав законної сили та не виконаний. У зв`язку з вищевикладеним судом не беруться до уваги доводи представника відповідача [PERSON] - адвоката Киченок А.С., викладені у відзиві на позовну заяву та пояснення, надані в судовому засіданні, про те, що відповідачі укладаючи договір дарування прагнули настання певних правових наслідків після укладення договору. Таким чином на підставі викладеного суд приходить до висновку, що відповідачами в процесі розгляду справи суду не надано доказів, що під час укладення спірного договору дарування квартири їхня внутрішня воля відповідала зовнішньому її прояву, та що сторони договорів передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином. Відповідачі у справі не довели суду, що їхні дії, як сторін договору дарування, не були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, як до близьких родичів, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за рахунок відповідача [PERSON] заочного рішення суду про стягнення з неї грошових коштів. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. За таких обставин суд, з`ясувавши дійсні обставини та аналізуючи зібрані в справі докази, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Крім того, підлягають стягненню з відповідачів в 1/3 частці з кожного на користь [PERSON] понесені нею судові витрати по справі зі сплати судового збору в сумі 1409,60 грн., відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.На підставі викладеного та

Outcome: approved