Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

Позивач звернувся із вказаним позовом до відповідача, мотивуючи вимоги тим, що у 1973 році йому та членам його ордер на право на зайняття квартири квартиру № [ADDRESS]. 19.06.1992 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купілі-продажу вищевказної квартири. Вказаний договір було нотаріально посвідчений старшим нотаріусом Другої Первомайської нотаріальної контори Миколаївської обаласті [PERSON] та зареєстровано Первомайським МБТІ 14.07.1992 року за № 12185. Наприкінці 2017 року у позивача виникла необхідність розпорядитися квартирою, шляхом відчуження, але при звернення до нотаріуса міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] позивач отримав розяснення, що квартира не значиться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При звернення до Центру адмінітсративних послуг Первомайської міської ради Миколаївської області з метою внесення права власності на квартиру до електронного реєстру, позивача повідомили, що на примірнику договору купівлі-продажу, що ним наданий відсутня печатка, та запропоновано останньому звернутися до суду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив ухвалити рішення про їх задоволення. Представник відповідача в судове засідання не з'явився подав заяву через канцелярію суду про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги визнав, не заперечує проти їх задоволення. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача та третьої особи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи встановив наступне. Судом встановлено, що на підставі ордеру № 2226 від 12.06.1992 року позивачу та членам його сімї була надана № 120, в будинку № 4, по вул. Корабельна в м.Первомайську Миколаївської області, в яко позивач зі своєю сімєю вселилися. Згідно договору купівліпродажу від від 19.06.1992 року, посвідченого старшим нотаріусом другої Первомайської державної нотаріальної контори зареєстрованого в реєстраі за № 1-1834, укладеного між [PERSON], як покупцем, та Первомайським машинобудівним заводом «Фрегат» в особі [PERSON], як продавцем, покупець купив у продавця квартиру № [ADDRESS]. Згідно виписки КП Первомайське МБТІ № 140/06-01-06 від 12.03.2018 року право власноті на квартиру № [ADDRESS] зареєстровано за № 12185 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 2-ю Первомайською державною нотаріальною конторою від 19.06.1992 року, реєстр № 1-1834. У вищевказному договорі купівлі-продажу відсутня печатка що порджує обмеження позивача у реалізації його праві власності на нерухоме майно квартиру № [ADDRESS] поскільки вказана квартиира не значиться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Частинами 1 і 4 ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповіддю Державного нотраіального архіву Миколаївської області від 14.03.2018 року № 297/01-21, наданою [PERSON] підтверджено, що на зберіганні у Державному нотаріальному архіві Миколаївської області знаходиться договір купівлі-продажу від 19.06.1992 року за реєстровим № 1-1834, посвідчений державним нотаріусом Другої Первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області [PERSON] знаходиться на зберіганні у Державному нотаріальному архіві Миколаївської області, але також не містить печатки державного нотаріуса. Положення ст. 328 Цивільного кодексу України від 2003 року передбачають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 128 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речі набувачу. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частин 1, 4 ст.182 Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно частини 4 ст. 334 ЦК України від 2003 року права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 1 січня 2013 року) державна реєстрація прав є обов'язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. За змістомст. 392 ЦК України від 2003 року власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відсутність правовстановлюючого документа на квартиру є обмеженням права власності. На підставі пункту 37 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, з урахуванням положень ч. 1 ст.15 та ст.392 ЦК України, власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Відповідно дост. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Враховуючи ч.3 ст. 200 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити рішення у підгтовчому засіданні оскільки відповідачка визнала позов повністю. Враховуючи викладене, та

Outcome: approved