Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

Позивач звернулась до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Шлюб було зареєстровано виконавчим комітетом Іловайської міської ради міста Харцизька Донецької області 14 листопада 2008 року, актовий запис № 130. [INFO] у них народився син [PERSON] . 24 вересня 2013 року набуло законної сили рішення Харцизького міського суду Донецької області про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем. У червні 2013 року між позивачем та відповідачем припинились остаточно усі відносини і стали мешкати окремо. Син залишився проживати з позивачем і зараз знаходиться на повному її утриманні. Причиною припинення шлюбу з відповідачем були різні погляди на життєві пріоритети. Позивач віддавала перевагу сімейним обов`язкам, вихованню дитини, займалась забезпеченням потреб підростаючого сина, а відповідач, напроти, задовольняв свої особисті потреби. Відповідач вживав алкоголь, ініціював сварки, не забезпечував сім`ю матеріально, не брав участі у вихованні сина. За рішенням Харцизького міського суду Донецької області від 11 березня 2011 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/3 частини його заробітної плати (доходу). Провадження за виконавчим листом поновлено згідно виконавчого документу №6/227/158/2018 від 28.08.2018 року, виданого Добропільським міськрайонним судом Донецької області, та державним виконавцем Харцизького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції 11.10.2018 року відкрито виконавче провадження № 57409710. Відповідач не сплачував аліменти на дитину, не має наміру погашати заборгованість. Станом на 28.02.2019 року борг відповідача по аліментам складає 143250,77 грн. На протязі майже шести років відповідач жодного з покладених законом обов`язків не виконує, не бере виховної, матеріальної або іншої участі у житті сина. Після припинення проживання однією сім`єю у червні 2013 року відповідач взагалі перестав піклуватися про фізичний і духовний розвиток дитини, не надавав допомоги на утримання сина. Син дорослішає, відповідач не приділяє уваги його підготовці до самостійного життя. Відповідач з сином фактично стали чужими людьми, не мають ніяких спільних інтересів. Так склалося, що відповідач ніколи не мав почуття батьківської любові та відповідальності по відношенню до сина. Позивач з дитиною постійно проживають за адресою: [ADDRESS] . Матеріально-побутові умови проживання сім`ї добрі. Для сина створені всі необхідні умови для здорового та всебічного розвитку. Син [PERSON] навчається у Криворізькій загальноосвітній школі № 59 у 4 класі. Син не має ніяких проблем з навчанням, приймає активну участь в громадському житті класу та школи. Позивач для розвитку сина, для його забезпечення та для доброго самопочуття докладає всіх своїх зусиль. Окрім того, позивач зазначила, що не перешкоджала відповідачу спілкуватися з сином. За життя у місті Іловайську ні відповідач, ні його близькі родичі не зверталися до служби у справах дітей з приводу того, що їм створюють перешкоди у спілкуванні з дитиною. Відповідач сам ухилився від участі у житті сина, оскільки не бажав працевлаштовуватися, змінювати свій спосіб життя, щоб піклуватися про дитину (відповідач був засуджений за скоєння корисливого злочину, передбаченого ч.1, ч. 2 ст. 186 КК України, 09.04.2013 року Харцизьким міським судом). Коли покидала місто Іловайськ, то повідомила відповідача про місце свого проживання в м. Кривому Розі, номер мобільного зв`язку, але відповідач жодного разу не зв`язався з позивачем, не дзвонив, не відвідував сина, не надає матеріальної допомоги. Дитина знає відповідача лише по фотографії і не пам`ятає його, оскільки сину було 4 роки, коли він востаннє бачив батька. Позбавлення такого батька, яким є відповідач, батьківських прав, ніяким чином не зашкодить інтересам дитини, яка не повинна мати перед очима такий негативний приклад спотвореного світогляду, який сформувався у відповідача по відношенню до сім`ї та життєвих пріоритетів. Син вже доволі дорослий, і розуміє, що рідний батько не цікавиться його життям. Позивач в судовому засіданні підтримала заявлений позов, пояснила, що позбавити батьківських прав відповідача їй потрібно, насамперед, для вільного перетину кордону України з сином, без отримання на це згоди від батька. Окрім того, як вбачається з заяви, позивач не заперечувала проти винесення заочного рішення. Від представника третьої особи в матеріалах справи містяться письмові пояснення, з яких вбачається, що на 11.10.2019 року відсутні правові підстави для підготовки висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] . Просив справу розглянути без його участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Доказів поважності своєї неявки або заяви про розгляд справи у відсутність відповідача до суду не надано. Відзиву від відповідача на позовну заяву до суду не надходило На підставі ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за умови належного повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання, неявки останнього в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, неподання ним відзиву і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених вимог Закону, суд вбачає за можливе розглянути справу без відповідача і винести заочне рішення. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення позивача, прийшов до наступного: Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності до пунктів 15, 16 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Із змісту зазначеної норми випливає, що ухилення від виконання юридичного обов`язку по вихованню дитини завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Згідно ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання та інше, але ж не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. При цьому, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Саме батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, згідно з законами України і на кожного з них покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Вимоги ст. 12 ч. 6 Закону України «Про охорону дитинства» передбачають, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Згідно вимог ст.ст. 150, 155 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.11.2008 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 5). Заочним рішенням Харцизького міського суду Донецької області від 12.09.2013 року шлюб між ними розірвано (а.с. 7). Згідно свідоцтв про народження, позивач та відповідач по справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 6). Рішенням Харцизького міського суду Донецької області від 11.03.2011 року стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини заробітку відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 23.02.2011 і до досягнення дитиною повноліття. Згідно акту про підтвердження факту відсутності участі батька у вихованні дитини від 29.03.2019 року , складеного управителем ОСББ «Успіх 47» [PERSON], [PERSON] з дитиною [PERSON] , [INFO] , проживають за адресою: [ADDRESS] . Батько [PERSON] не проживає за вищезазначеною адресою з лютого 2009 року по теперішній час і не приймає участі у вихованні дитини. Як вбачається з психолого-педагогічної характеристики на [PERSON] , 2009 року народження, учня 4-А класу Криворізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 59, [PERSON] справляє враження компанійської, товариської дитини. Позитивно сприймає оточуючих. Легко підтримує бесіду. Загальний рівень розвитку пізнавальної сфери -вище середнього. Рівень розвитку пам`яті -високий, уваги - середній, мислення - вище середнього, уява - висока, мовлення активне, стримане, змістовне. [PERSON] властивий вияв позитивних емоцій. Має хороше почуття гумору. В учня високий рівень потреби у спілкуванні з однолітками; агресивність ситуативна помірного рівня. Нервова система характеризується високим рівнем стійкості до стресу, учневі властива тривожність у ситуації перевірки знань. Хлопчик впевнений у собі, вміє відстоювати власну думку. У конфліктній ситуації йому властиві такі типи поведінки як суперництво та компроміс. Згідно позиції представника виконавчого комітету Інгулецької районної у місті Кривому Розі ради від 11.10.2019 року, на 11.10.2019 року відсутні правові підстави для підготовки висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] . Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. В рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Сімейним кодексом України (далі - СК України) у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно статті 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Як встановлено в судовому засіданні, позивач просить позбавити батьківських прав відповідача для того, щоб їй та дитині можна було безперешкодно виїжджати за межі України, саме з цією метою звернулась до суду. Таким чином, позивач звернулась не в той спосіб за захистом прав неповнолітньої дитини, оскільки захист таких прав неповнолітнього регулюється ст.ст. 150, 154 СК України. Статтею 164 СК України не передбачено зазначеної позивачем підстави для позбавлення батьківських прав. До того ж, сам факт судимості відповідача згідно наявного в матеріалах справи вироку не є підставою позбавлення батьківських прав. Суд також враховує, що відповідач згідно відповіді Міністерства соціальної політики не є тимчасово переміщеною особою та фактично знаходиться на непідконтрольній території України, що на думку суду, не дозволяє йому належним чином та в повному обсязі виконувати обов`язки, передбачені Законом, що є поважною причиною невиконання ним батьківських обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність, передбачених Законом підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON] , у зв`язку із чим у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що в задоволенні позову відмовлено, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed