Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-14 00:00:00

Позивач звернулась в суд із позовом про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,2623 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Глібова, 15 за набувальною давністю. Позов обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою вул. Глібова, 15 в м. Івано-Франківську, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 26 березня 1991 року та договору дарування від 24 жовтня 1996 року. Житловий будинок, господарські будівлі та споруди розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,3623 га, з яких 0,10 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, а решта 0,2623 га - для ведення особистого селянського господарства. Земельна ділянка, площею 0,10 га належить їй на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 013889. 30 березня 2017 року позивач звернулась із заявою до Івано-Франківської міської ради про надання їй дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул. Глібова 15, площею 0,2623 га. для ведення особистого селянського господарства. Однак, рішенням Івано-Франківської міської ради від 20 червня 2017 року їй було відмовлено. Вважає, що їй належить право власності на земельну ділянку площею 0,2623 га для ведення особистого селянського господарства, та його слід визнати за нею, оскільки згаданою земельною ділянкою позивач та її сімя користується понад 15 років. Ухвалою від 04 травня 2018 року до участі в справі залучено Громадську організацію «Івано-Франківська обласна спілка учасників та інвалідів АТО» у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. 03 жовтня 2018 року справу передано судді Бабій О.М. 19 жовтня 2018 року відповідачем по справі подано відзив на позовну заяву, за змістом якого Івано-Франківська міська рада заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки набувальна давність не є окремою підставою для набуття земельної ділянки у власність, а лише надає право звернутися до державного органу або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність. Цільове призначення земельної ділянки не визначено, а її функціональне призначення для будівництва житлових та громадських будинків, оскільки ділянка згідно генерального плану міста відноситься до території, що реконструюється, при цьому позов заявлений про визнання права власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. До органу місцевого самоврядування позивач із заявою про надання їй ділянки у власність за давністю користування не зверталась. Спірна ділянка не сформована, а тому не може бути обєктом цивільних прав. Інших заяв по суті справи від учасників справи не надходило. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали з мотивів наведених у ньому. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Зазначив що спірна земельна ділянка міською радою передана у постійне користування ГО «Івано-Франківська обласна спілка учасників та інвалідів АТО». Належних доказів постійного користування земельною ділянкою позивач не надала. Заслухавши пояснення позивача, її представника, думку представників відповідача та третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне. [PERSON] є власником житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою вул. Глібова, 15 в м. Івано-Франківськ, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 березня 1991 року та договору дарування від 24 жовтня 1996 року. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 013889 від 29 квітня 2004 року земельна ділянка, площею 0,10 га належить [PERSON] на підставі, по вул. Глібова, 15 у м. Івано-Франківську. Спірна земельна ділянка площею 0,2623 га є суміжною із земельною ділянкою площею 0,10 га по вул. Глібова, 15 у м. Івано-Франківську, яка належить позивачу згідно державного акту серії ІФ №013889, що підтверджується планом земельної ділянки (а.с. 17). Рішенням Івано-Франківської міської ради № 187-13 від 20 червня 2017 року [PERSON] відмовлено в наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Глібова, 15 орієнтованою площею 0,2383 га, для ведення особистого селянського господарства. На даний час спірна земельна ділянка зареєстрована за ГО «Івано-Франківська обласна спілка учасників та інвалідів АТО» на праві постійного користування, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 146). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] на підставі статей 344, 392 ЦК України та статті 119 ЗК України просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,2623 га. За доказ постійного користування земельною ділянкою площею 0,2623 га понад 15 років позивачем долучено нотаріальний акт № 10203 від 24 березня 1927 року, договір переуступки майна на умовах по життєвого утримання від 09 червня 1959 року, договір переуступки майна на умовах по життєвого утримання від 30 січня 1962 року, свідоцтво про право на спадщину від 26 березня 1991 року, договір дарування від 24 жовтня 1996 року, технічний паспорт на житловий будинок № 15 по вул. Глібова, 15 в м. Івано-Франківськ від 19 березня 1991 року. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється статтею 119 ЗК України. Відповідно до статті 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом п'ятнадцяти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання в користування. Аналіз статті 119 ЗК України дає підстави для висновку, що така не передбачає жодних переваг для осіб, зазначених у частині першій цієї статті для визнання за ними права власності, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не призводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті 118, 123 ЗК України). Тобто, ст. 119 ЗК України надає лише право особі на звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов'язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування такій особі при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним тоді, коли особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї права на таку. Згідно із статтею 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Положеннями частин першої, шостої статті 118 ЗК України встановлено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Наведене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 11.04.2018 року у справі № 742/2916/15-ц. Оскільки в даному випадку орган місцевого самоврядування не надав позивачу дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення та передачі у власність спірної земельної ділянки, наведене є підтвердженням того, що законний власник не визнає факту добросовісності користування спірною земельною ділянкою, що є необхідною умовою для визнання права власності за набувальною давністю. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За відсутності підстав для визнання за позивачем права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 118, 119 ЗК України, ст. 344 ЦК України,

Outcome: dismissed