Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-30 00:00:00

Позивач звернувся із вказаним позовом посилаючись на те, що під час перебування у шлюбі зі [PERSON] 15.03.2013 року ним була видана довіреність відповідачу та [PERSON] на тимчасове управління та розпорядження автомобілем марки «SUZUKI VITARA» 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER]. Згодом [PERSON] звернулася до позивача із позовом про поділ майна подружжя і ухвалою Рокитнянського районного суду від 09.12.14 визнано мирову угоду між сторонами. Відповідно до вказаної мирової угоди право власності на автомобіль визнано за [PERSON]. З метою виконання зобов»язання про передачу майна дружині він неодноразово звертався до відповідача з питання повернення автомобіля, але той 29.05.15 зняв з обліку автомобіль та перереєстрував на нового власника згідно довідки-рахунку, який, в свою чергу, 08.07.15 відчужив даний автомобіль іншій людині, не повідомивши позивача у відповідності до ст.1006 ЦК України про хід виконання довіреності та не повернув отримані за відчуження автомобіля кошти. Так як він не повернув [PERSON] автомобіль, остання подала до суду позовну заяву про стягнення з позивача вартості автомобіля і рішенням Рокитнянського райсуду від 01.08.16 стягнуто з нього 277965 грн. та судовий збір в сумі 779,65 грн. які він відшкодував добровільно, всього в розмірі 280744,65 грн, про що свідчить розписка [PERSON]. Вважає, що йому завдані збитки відповідачем, якими є втрати? які він зробив для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) і які повинен відшкодувати відповідач в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та пояснив, що відповідач, знаючи про рішення суду про поділ майна подружжя, умисно відчужив належний позивачу автомобіль і не повернув кошти після його реалізації. Так як позивач добровільно сплатив вартість проданого автомобіля згідно умов мирової угоди, йому були спричинені збитки, які повинен відшкодувати відповідач. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що у 2013 році він придбав у позивача автомобіль марки «SUZUKI VITARA» без укладання договору купівлі-продажу, сплативши за це 20 тис. дол. США, так як відносини між сторонами раніше були нормальні і вони практикували такий вид відчуження, про що позивач дав йому так звану «Генеральну довіреність» з правом користуватися автомобілем та розпоряджатися ним на свій розсуд, в тому числі знімати з реєстрації та відчужувати (продавати, дарувати, передавати в заставу, тощо). Розмови та умови про повернення коштів в разі продажу чи іншому виду відчуження між ними не було. Так як автомобіль почав ламатися він у травні 2015 року продав його своєму братові, а той згодом продав іншій особі. Вважає, що ніяких збитків позивачу він не спричинив, так як сплатив тому вартість автомобіля при отриманні довіреності на нього, тобто фактично уклав договір купівлі-продажу. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що згідно мирової угоди між подружжям [PERSON] та [PERSON] вартість автомобіля марки «SUZUKI VITARA» була визначена у розмірі 130 тис. грн. і чому [PERSON] оцінила його в іншій сумі, невідомо. Також викликає сумнів повернення коштів позивачем дружині у вказаній в розписці сумі, так як за умовами мирової угоди [PERSON] винна була [PERSON] 65 тис. грн., а він чомусь сплатив 280744 грн., що не передбачено умовами мирової угоди, затвердженої судом. Крім того, викликає сумнів оцінка вартості автомобіля, так як оцінщик автомобіля не бачив і оцінив на свій розсуд. Представник відповідача [PERSON] суду пояснив, що вважає позовні заяви [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та про стягнення вартості автомобіля фіктивними, не направленими на настання дійсних наслідків, а вчинені з метою уникнення [PERSON] повернення боргів за іншими позовними заявами, в тому числі і по його виконавчому листу. Як вбачається із пояснення [PERSON] державному виконавцю Красуцькій Н.В. від 15.05.15 у [PERSON] на час подання даного пояснення рухоме та нерухоме майно відсутнє, також відсутні грошові кошти, а кошти від продажу майна, одержаного при поділі майна, він загубив. В той же час 29.09.16 він передає [PERSON], згідно до розписки останьої 280744,65 грн., незважаючи на те, що фактично, згідно мирової угоди, він винен 130 тис. грн.. Тобто вказані дії позивача були вчинені з метою в подальшому повторно отртимати від відповідача кошти за вже раз проданий автомобіль. Крім того, позивач вказав ст.1006 ЦК України, згідно якої він вимагає повернення коштів від відповідача, тоді як фактично була надана довіреність на розпорядження автомобілем, а не на виконання якогось певного доручення. Також вважає, що ніяких збитків відпровідач позивачу не спричинив, так як даже якщо вважати, що [PERSON] повернув кошти [PERSON] згідно рішення суду, то це є його обов»язком по відношенню до умов мирової угоди і не є правом вимагати відшкодування коштів за рахунок відповідача? так як в довіреності на автомобіль вказано розпоряджатися автомобілем на власний розсуд і не має такої вимоги як повернення коштів від його продажу. Заслухавши відповідача, представників сторін, досладивши надані сторонами докази, суд вважає, що підстав для задоволення позову немає. В судовому засіданні встановлено, що ухвалою Рокитнянського районного суд Київської області від 09.12.2014 року, яка набула законної сили 26.03.2015 року, затверджено мирову угоду [PERSON] та [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, за умовами якої за [PERSON] визнано право власності на легковий автомобіль «SUZUKI», модель «GRAND VITARA», 2007 року випуску, номер шасі VIN [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], зареєстрований на той час імя [PERSON] і який сторони оцінили у 130 тис. грн.. До винесення судом вказаної ухвали, 15.03.2013 року [PERSON] надав [PERSON] та [PERSON] довіреність з правом вказаних осіб самостійно керувати даним легковим автомобілем, здавати останній в оренду, обмінювати, заставляти та продавати його за ціну і на умовах на свій розсуд. На час визнання судом 09.12.2014 року мирової угоди про поділ спільного майна подружжя, відчуження останнього [PERSON] на користь [PERSON] вказана довіреність була чинною та була скасовувана [PERSON] лише 20.08.2015 року. Діючи в межах наданих довіреністю повноважень, [PERSON] здійснив 29.05.2015 року перереєстрацію вказаного легкового автомобіля на [PERSON] у зв'язку із його продажем вказаній особі за 60000.00 грн., що підтвердив у судовому засіданні [PERSON]. В послідуючому автомобіль [PERSON] був проданий. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 11 вказаного Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. Згідно із статтею 60 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Суд вважає, що посилання позивача та його представника на ст.1006 ЦК України як на підставу відшкодування збитків є неправомірним, так як вказані правовідносини регулюються не гл.68 (доручення) ЦК України, а гл.17 (представництво) ЦК України, що відображено в довіреності від 15.03.2013 року, виданою позивачем відповідачу і де вказані повноваження, якими [PERSON] наділив [PERSON] при передачі останньому у володіння автомобіль, в тому числі здавати останній в оренду, обмінювати, заставляти та продавати його за ціну і на умовах на свій розсуд. Інших правових підстав для задоволення позову позивачем в позовній заяві та в судовому засіданні не вказано і доказів цього не надано. За викладеного та встановлених обставин спору суд дійшов висновку, що позов не ґрунтується на вимогах закону та не підлягає задоволенню з вищевказаних правових підстав. У відповідності до ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1)втрати, яких особа зазнала у зв»язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2)доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її параво не букло порушене (упущена вигода). Аналогічна вимога мається в ст.1166 ЦК України, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Суд погодився із поясненнями представника відповідача, що ніяких збитків відпровідач позивачу не спричинив, так як [PERSON] повернув кошти [PERSON] згідно рішення суду, що є його обов»язком по відношенню до умов мирової угоди і не є правом вимагати відшкодування коштів за рахунок відповідача? так як в довіреності на автомобіль вказано розпоряджатися автомобілем на власний розсуд і не має такоє вимоги як повернення коштів від його продажу чи іншого виду відчуження. В даному випадку власник у відповідності до ст.ст.387 та 388 ЦК України має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, тобто не кошти від його продажу, а саме майно в разі доведеності незаконності дій відчужувача чи набувача.

Outcome: dismissed