Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом. Посилалась на те, що 23 травня 2011 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований у виконавчому комітеті Снячівської сільської ради Сторожинецького району, Чернівецької області та під час даного шлюбу у них народилось двоє дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Вказувала на те, що спільне життя з відповідачем не склалось, шлюбні відносини між ними припинення та проживають вони окремо, не ведуть спільного господарства у зв'язку з відсутністю взаємопорозуміння та спільних інтересів. Зазначала, що між нею та відповідачем досягнуто згоди щодо місця проживання дітей, про що було укладено нотаріально посвідчений договір, відповідно до якого донька буде проживати разом з матір'ю, а син разом з батьком. Вважає, що подальше збереження шлюбу неможливе та буде суперечити інтересам обох з подружжя, а тому звернулась до суду з даним позовом та просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, після розірвання шлюбу просила залишити за нею теперішнє прізвище. В судове засідання позивач не з'явилась, від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву відповідно до змісту якої позовні вимоги визнав в повному обсязі та просив справу розглядати без його участі. Згідно ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що заяву відповідача про визнання позову слід прийняти та позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Так, судом встановлено, що 23 травня 2011 року між сторонами укладено шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Снячівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області (а/с 5). Під час даного шлюбу у сторін народилось двоє дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а/с 9,10). Як вбачається з копії договору укладеного між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, укладеного між сторонами 02.12.2014 року, між позивачем та відповідачем досягнуто згоди щодо місця проживання їх спільних дітей (а/с 6). Таким чином, сторони не підтримують між собою подружніх стосунків та не ведуть спільного господарства. Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. При таких обставинах, суд вважає, що сім'я у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. У відповідності до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, позивач не заявила про своє бажання залишити за собою дошлюбне прізвище після розірвання шлюбу, а навпаки просила залишити їй прізвище чоловіка. У відповідно ст. до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, суд вважає, що сплачений позивачем судовий збір в розмірі 243,60 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved