Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом до відповідачів, зазначивши, що батьками позивача були [PERSON] та [PERSON] . Дівоче прізвище матері позивача було « [PERSON] », а батьками [PERSON] і [PERSON] . Дівоче прізвище матері « [PERSON] » було змінене на « [PERSON] » на підставі укладеного 15 квітня 1951 року з [PERSON] Позивач зазначає, що її дідусю [PERSON] і бабусі [PERSON] належало в рівних долях домоволодіння [ADDRESS] . За своє життя вони вирішили, що Ѕ частина цього будинку, яка належала [PERSON] перейде до позивача у власність на підставі його заповіту, а інша, яка належала бабусі [PERSON] перейде у власність іншій їх онуці [PERSON] . Дід позивача помер [INFO] . Після його смерті відкрилась спадщина на Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] . Позивач вчасно звернулась до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори для отримання спадщини після смерті діда. Згідно до заповіту [PERSON] належна йому на праві приватної власності частина будинку переходила позивачу у власність, але право на обов`язкову частину спадщини відкрилось ще для матері позивача, її бабусі, які відмовились в частці спадщини на користь позивача та [PERSON] , який заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк до нотаріальної контори не подав, разом з дідом не мешкав та помер [INFO] . 29 квітня 1993 року Четвертою дніпропетровської державною нотаріальною конторою видано свідоцтво на 1/3 частину домоволодіння [ADDRESS] і 1/6 частина залишається відкритою для іншого спадкоємця. 1/6 частина залишилась відкритою, як обов`язкова частка в спадщини для сина діда [PERSON] В зв`язку з тим, що дядько не виконав дій, які б свідчили про прийняття ним спадщини після смерті батька і фактично її не прийняв. Домоволодіння № 118 [ADDRESS] складається з житлового будинку під літ. «А-1» загальною площею 64,1 кв.м., житловою 39,2 кв.м, з господарських будівель: літня кухня під літ. «Б», сараї «В,Г», гараж «Д», сараї «З, И», вбиральня «Ж», літній душ «Е», споруди № 1-3, І. Земельна ділянка площею 600 кв.м. Позивач просила суд визнати за [PERSON] , в порядку спадкування за заповітом від 21.02.1984 року (реєстровий 2/498, посвідченого Четвертою дніпропетровської нотаріальною конторою) [PERSON] на 1/6 частину домоволодіння [ADDRESS] , яке складається з домоволодіння [ADDRESS] складається з житлового будинку під літ. «А-1» загальною площею 64,1 кв.м., житловою 39,2 кв.м, з господарських будівлями: літньою кухнею під літ. «Б», сараїв «В,Г», гаражу «Д», сараїв «З, И», вбиральні «Ж», літнього душу «Е», споруд № 1-3, І, розташованого на земельній ділянці площею 600 кв.м. Позивач у судове засідання не з`явилась, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити та слухати справу у її відсутність. Відповідач [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, позовні вимоги визнала, просила суд їх задовольнити та слухати справу у її відсутність. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась. Про час та місце судового розгляду справи була повідомлена відповідно до чинного законодавства. Причини неявки у судове засідання не повідомила. Третя особа в судове засідання не з`явилась, позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити та слухати справу у її відсутність. Представник третьої особи судове засідання не з`явився. Про час та місце судового розгляду справи був повідомлений відповідно до чинного законодавства. Причини неявки у судове засідання не повідомив, не надав заперечення на позов, своєї позиції щодо позовних вимог суду не надав. Суд, дослідивши докази в їх сукупності, вважає, позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що 19 червня 1926 року в книзі записів шлюбів № 15 за 1926 рік ЗАГСа при Єкатерининському виконкомі є запис № 249 про укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] . Після укладення шлюбу, прізвище дружини змінено на [PERSON] . [PERSON] народилась [INFO] . Батьками [PERSON] були [PERSON] і [PERSON] . Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя, 15 квітня 1951 року, амур-Нижньодніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 426, укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Після укладення шлюбу прізвище дружини змінено на [PERSON] . Позивач по справі є дочкою [PERSON] та [PERSON] [INFO] помер [PERSON] , про що 04 вересня 1991 року складено відповідний актовий запис № 1225 органом державної реєстрації актів цивільного стану, що видав свідоцтво про смерть Амур-Нижньодніпровський районний ЗАГС в м. Дніпропетровську. Відповідно до заповіту від 21 лютого 1984 року, посвідченого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, [PERSON] заповів усе належне майно де б воно не було та з чого б воно не складалось в рівних частинах кожному: [PERSON] та [PERSON] . Остання відмовилась від спадщини на користь позивача по справі. Дружина померлого, яка мало право на обов`язкову частку у спадщині та проживала разом зі спадкодавцем, також відмовилась від прийняття спадщини на користь позивача. Вказані обставини підтверджено копією спадкової справи. Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, спадкоємцями вказаного з заповіті майна [PERSON] є позивач по справі. Спадкове майно складається з Ѕ частини жилого будинку [ADDRESS] , [ADDRESS] на земельній ділянці пл [ADDRESS] , що належали померлому гр.. [PERSON] на підставі договору про право будівлі будинку та безстрокового користування земельною ділянкою, посвідченого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 07.02.1950 р. за р.№ 1350, зареєстрованого в Дніпропетровському інвентар бюро 29.10.1980 р. за № 381-137. Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С., відмовлено позивачці в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння [ADDRESS] після смерті [PERSON] , померлого [INFO] у зв`язку з тим, що 1/6 частина домоволодіння [ADDRESS] не може буде видано в зв`язку з тим, що згідно поданих документів, після померлого гр.. [PERSON] вже видано свідоцтво про право на спадщину за вищезазначеним заповітом 29.04.1993 р., а інша 1/6 частка спадкового домоволодіння [ADDRESS] залишено відкритою для іншого спадкоємця. За змістом п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. При цьому, такі дії мають бути вчинені протягом шести місяців з моменту смерті спадкодавця (ч.2 ст.549 ЦК УРСР). Визначаючи якими правовими нормами слід керуватися при вирішенні зазначеного спору (зокрема, нормами ЦК Української РСР в ред.1963 року чи ЦК України в ред.2004 року), суд виходить з наступного. Відповідно до п.п. 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 01 січня 2004 року, норми цього кодексу застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто з 01 січня 2004 року. Правила Книги 6 цього кодексу застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання цим кодексом чинності. Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.1 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах по спадкування» роз`яснив, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української РСР, якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України, в редакції 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Дядько позивача, [PERSON] , помер [INFO] . Так, за змістом п.2 ч.1 ст.549 ЦК України в ред.1963 року спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. При цьому, такі дії мають бути вчинені протягом шести місяців з моменту смерті спадкодавця (ч.2 ст.549 ЦК України в ред.1963 року). Судом встановлено, що [PERSON] , до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори у встановлений законом строк не звертався, фактично її не прийняв, оскільки проживав окремо від спадкодавця та будь-яких дій, які б свідчили про прийняття обов`язкової частки у спадщині, не вчинив. Вказані обставини визнаються відповідачами, як спадкоємцями померлого [PERSON] . Як раніше встановлено судом, позивач, прийняла спадщину після смерті діда у встановленому законом порядку, проте не має іншої можливості оформити свої права на спадщину, зокрема через органи нотаріату, а тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне судові витрати у вигляді судового збору віднести за рахунок позивача.

Outcome: approved