Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд: надати дозвід на тимчасовий виїзд малолітніх дітей - [PERSON], [PERSON] до тимчасово окупованої території АР Крим та міста Севастополя, Туреччини та Єгипту без дозволу (згоди) та супроводу батька - [PERSON] на період з 01.07.2018 року по 01.10.2018 року, дозволити [PERSON] без згоди батька - [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду малолітніх дітей - [PERSON], [PERSON] до тимчасово окупованої території АР Крим та міста Севастополя, Туреччини та Єгипту на період з 01.07.2018 року по 01.10.2018 року. В обґрунтування своїх вимог послалась на те, що вона перебувала у шлюбі з [PERSON] з 09.10.2010 року. Від даного шлюбу вони мають двох малолітніх дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Заочним рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2017 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкові від 14.09.2016 року було встановлено порядок участі батька у вихованні дітей, визначивши час: один раз на тиждень протягом двох годин за місцем проживання дітей у присутності матері та бабусі. Своїм правом на спілкування з дітьми відповідач не користується, спілкується з дітьми в кращому випадку один раз на місяць. За рекомендацією лікаря дітям необхідне санаторно-курортне лікування, рекомендовано морське повітря, для цього вона має намір з дітьми в період з 01.07.2018 року по 01.10.2018 року тимчасово виїжджати до тимчасово окупованої території АРК та міста Севастополя, Туреччини та Єгипту для оздоровлення. Однак відповідач відмовляється надати дозвіл на виїзд дітей. Діти часто хворіють та потребують перебування на морі. Вважає, що відповідач порушує права дітей на відпочинок. Вона гарантує повернення дітей до України до їх постійного місця проживання. В зв'язку з чим вона вимушена звернутись до суду з відповідним позовом. В судове засідання представник позивача надала заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справу. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, з 09.10.2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Заочним рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 06.06.2017 року. [PERSON] народився [INFO] у м. Харкові, батьками дитини зазначені: батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Свідоцтво про народження серії [NUMBER]. [PERSON] народилась [INFO] у м. Харкові, батьками дитини зазначені: батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Свідоцтво про народження серії [NUMBER]. Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14.09.2016 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнені аліменти на утримання сина [PERSON] [INFO] та доньки [PERSON] [INFO] у розмірі 800,00 грн. на кожну дитину щомісяця, починаючи з 10.03.2016 року, встановлено порядок участі [PERSON] у вихованні [PERSON] та [PERSON] визначивши час: один раз на тиждень протягом двох годин за місцем проживання дітей у присутності матері та бабусі. Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків. У відповідності до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 141 СК України визначена рівність обсягу прав і обов'язків батьків відносно дитини, незалежно від розірвання шлюбу чи проживання їх окремо від дитини. Зокрема, ст. 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, які повинні бути непорушними незалежно від стосунків батьків між собою. Згідно ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і нормами міжнародного права. Статтею 18 Конвенції про права дитини проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Особисте немайнове право на свободу пересування фізичної особи закріплене ст. 313 ЦК України. Згідно з ч. 3 даної статті фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України, і в'їзду в Україну громадяни України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231, визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Для дітей віком від 14 до 18 років у заяві зазначається відсутність обставин, що обмежують згідно із законодавством право їх виїзду за кордон. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4). Відповідно до п. п. 1.4 даних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Отже за змістом наведених норм, питання про виїзд за кордон дитини, яка не досягла шістнадцятирічного віку, у разі відсутності згоди одного з батьків, вирішується судом за позовом іншого з батьків. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. На теперішній час позивачка має намір виїжджати разом із неповнолітніми дітьми на відпочинок та мандрувати за кордон, але без нотаріально посвідченої згоди на те батька дітей, позивачка це зробити не може, та не може також оформити необхідні документи. Беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітніх дітей за межі України для тимчасового перебування, а також враховуючи те, що тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей разом з матір'ю за кордон на відпочинок або для розширення світогляду відповідає інтересам дітей, відсутні об'єктивні підстави для відмови відповідача у наданні позивачці дозволу на виїзд дітей за кордон, тому суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог. На підставі викладеного, ст.313 ЦК України, ст.ст.141,157 Сімейного кодексу України, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»,ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231,

Outcome: approved