Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом до відповідачів. В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 17.02.2012 року. 31 жовтня 2013 року її чоловік, [PERSON] уклав Договір №707330 з ТОВ «АВТО ПРОСТО» (надалі - Договір) про надання фінансової послуги з придбання автомобіля, про який вона дізналась випадково. Відповідно до положень п.19.2 Договору, якщо учасник одружений(-а), цим він(вона) заявляє, що має згоду іншого з подружжя на укладання цього Договору. При цьому, позивач наголошує, що згоди на укладання Договору вона не надавала, а також, що вона не знала та не здогадувалась про укладення даного Договору. Оскільки предмет Договору виходить за межі дрібної побутової угоди, а також зважаючи на відсутність згоди позивача, як подружжя, на укладення зазначеного Договору, що передбачено ст. 65 Сімейного кодексу України (надалі - СК України), позивач вважає, що є підстави для визнання Договору недійсним. Позивач в судове засідання не з'явилась, але в позовній заяві просила розглянути позов за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, до суду надав заяву, в якій визнав позов та не заперечував проти його задоволення, пославшись на те, що дійсно він не повідомив дружину про укладання Договору з ТОВ «АВТО ПРОСТО». Просив справу розглянути за його відсутністю. Відповідач ТОВ «АВТО ПРОСТО» в судове засідання не з'явився до суду надішли заперечення, в яких проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Крім того, зазначив, що предметом Договору є виключно надання послуг, що даний Договір не підлягає нотаріальному посвідченню та реєстрації у державному органі, а, виходячи з предмету Договору послуга, яку отримує [PERSON] не можливо трактувати як цінне майно. У зв'язку з чим вважає, що до таких правовідносин норми ст. 65 СК України не застосовуються. Просив в позові відмовити та розглядати справу за відсутністю представника ТОВ «АВТО ПРОСТО» За таких обставин суд приходить до висновку про можливість розгляду справи без участі сторін. Відповідно правил ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 23 липня 2011 року, що підтверджується Свідоцтвом про одруження Серії [NUMBER]. 31 жовтня 2013 року між [PERSON] та ТОВ «АВТО ПРОСТО» укладено Договір №707330. Предметом Договору є надання ТОВ «АВТО ПРОСТО» фінансової послуги [PERSON], який є учасником системи послуг, спрямованих на придбання автомобілю, [PERSON], в свою чергу, зобов'язаний був сплатити вступний внесок та в подальшому сплачувати щомісячні внески, що виконувалось останнім, про що свідчать копії квитанцій. Згідно положень ч.ч.1-3 ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.2 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, предметом спірного Договору є послуги, які надаються з метою придбання автомобіля в майбутньому, а не купівля-продаж автомобіля, на придбання якого в майбутньому і повинна буде отримуватися письмова згода дружини, тому суд дійшов висновку, що при укладанні Договору на отримання послуг згоду другого з подружжя не вимагається. Одночасно слід зазначити, що ч.3 ст.65 СК України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. За своїм правовим характером даний Договір не потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, і не стосується безпосередньо цінного майна, а тому позивач помилково вважає за необхідне отримання від неї письмової згоди на підписання Договору, оскільки надання такої згоди не передбачено чинним законодавством України. Крім того, положеннями ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. При цьому, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не надано суду доказів того, що [PERSON] було укладено договір з ТОВ «АВТО ПРОСТО» без її згоди при тому, що така згода презюмується ст. 65 СК України Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини стосовно того, що при укладенні спірного Договору відповідач порушив вимоги ст.ст.61,65 СК України, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а його позовні вимоги щодо визнання Договору недійсним не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, тому суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed