Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

Позивач звернувся із вказаним позовом до суду, посилаючись в його обґрунтування на те, що 5 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О. С. вчинено виконавчий напис № 63617 про стягнення заборгованості з позивача в сумі 15242,27 грн. на користь ТОВ «ФК «Аланд». Приватним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на зарплату при примусовому виконанні такого виконавчого напису, яку для примусового виконання направлено за місцем роботи боржника. Вказував, що наявні підстави для визнання вказаного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Так позивач заперечує існування у нього заборгованості перед позивачем, а кредитний договір, укладений ним із ПАТ «Універсал банк», № CL131337 від 17 січня 2013 року був строком дії до 15 січня 2016 року, тому минув строк з дня виникнення права вимоги по такому кредитному договору. Оскільки не було доказів наявності безспірної заборгованості, то приватний нотаріус не дотримався норм ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та Постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» при вчиненні спірного виконавчого напису. Таким чином просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 5 жовтня 2020 року, вчинений приватним нотаріусом Горай Олегом Станіславовичем, реєстр № 63617, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Аланд» заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 15242,27 грн., поклавши судові витрати позивача на відповідача. Ані позивач, [PERSON] , ані його представник, адвокат Бодягін І. Б., у судове засідання не з`явились, надавши суду заяву з проханням вирішити спір за їх відсутності, задовольнивши заявлені позовні вимоги та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі. Представник відповідача, ТОВ «ФК «Аланд», у судове засідання не з`явився за невідомих суду причин повторно, будучи повідомленим про час та місце слухання справи належним чином, не надавши суду заяву з проханням вирішити спір за його відсутності. Отже, на підставі ч. 4 ст. 223 ЦПК суд ухвалив заочне рішення за наявними доказами. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Суд встановив, що 5 жовтня 2020 року приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович видав на підставі п. 2 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, виконавчий напис, реєстр № 63617, за яким з [PERSON] , [INFO] , за кредитним договором № CL131337 від 17 січня 2013 року, укладеним з АТ «Універсал Банк», правонаступником прав та обов`язків якого на підставі договору відступлення прав вимоги № UB-OP/17-018 від 14 березня 2017 р. є ТОВ «ФК «Кредит-капітал», правонаступником прав та обов`язків якого на підставі договору відступлення прав вимоги № 11/08/2020-ФА від 11 серпня 2020 р. є ТОВ «ФК «Аланд», звернуто стягнення на заборгованість за період з 11 серпня 2020 року по 17 серпня 2020 року на суму 14742,27 грн., а також 500 грн. за вчинення виконавчого напису нотаріусом, які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача в загальному розмірі 15242,27 грн. Суд також встановив, що на підставі заяви представника стягувача приватним виконавцем виконавчого округу міста Київ Мельник Юрієм Анатолійовичем було 24 грудня 2020 року постановами відкрито виконавче провадження № 63991756 про примусове виконання виконавчого напису нотаріусу Горай О. С. від 5 жовтня 2020 року, реєстр № 63617, визначено розмір основної винагороди виконавця в сумі 1524,23 грн. та суму мінімальних витрат виконавчого провадження в розмірі 669 грн., а також постановами від 15 січня 2021 року та 18 січня 2021 року звернуто стягнення на заробітну плату [PERSON] у ТОВ «Рейл1520» та ТОВ «Марторгсервіс». Згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. За пп. 3.2, 3.5 п. 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. Суд зазначає, що відповідно до п. 1 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (в редакції до 26 листопада 2014 року), документами, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, є нотаріально посвідчені угоди, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. При цьому для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Натомість, постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 до постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 були внесені зміни. Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі № 826/20084/14 було визнано незаконною та не чинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині внесених змін, зокрема, розділ 2, за яким внесено до такого «Переліку документів» «кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, для одержання виконавчого напису за якими додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.» При цьому ухвалою від 1 листопада 2017 року Вищого адміністративного суду України постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року залишено без змін. Таким чином суд встановив, що для видачі виконавчого напису нотаріусу відповідно до «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», документами, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, є саме нотаріально посвідчені кредитні угоди, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, які для одержання виконавчого напису повинні подаватися нотаріусу в оригіналі разом із документами, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року по справі № 826/20084/14. Натомість, суд встановив, що договір кредитування № CL131337 від 17 січня 2013 року, укладений позивачем із АТ «Універсал Банк» на суму 20000 грн., не був нотаріально посвідчений, внаслідок чого у порушення ст. 87 Закону України «Про нотаріат», пп. 3.2, 3.5 п. 3 Глави 16 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», п. 1 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», приватним нотаріусом Горай О. С. було видано 5 жовтня 2020 року спірний виконавчий напис, реєстр № 63617. На підставі ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення, а безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника є обов`язковою умовою вчинення нотаріусом виконавчого напису. Тобто сам по собі цей факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості. Таким чином суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур, оскільки суд повинен установити чи мав на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник безспірну заборгованість перед стягувачем. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2018 року по справі № 310/9293/15 а також Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року по справі № 320/8269/15-ц, від 27 березня 2019 року по справі № 137/1666/16-ц та від 2 липня 2019 року по справі № 916/3006/17. Суд зазначає, що нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише стягувачем, тому не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином суд робить висновок, враховуючи положення ст. 15, 16, 18 ЦК України та ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», що захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. В свою чергу, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: 1) з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення; 2) а також з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Отже, порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Зважаючи на наведене, суд не вбачає необхідності вдаватись до вирішення питання про безспірність вимог ТОВ «ФК «Аланд». Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року по справі № 645/1979/15-ц. Таким чином, встановивши в судовому засіданні факт порушення приватним нотаріусом Горай О. С. процедури вчинення виконавчого напису від 5 жовтня 2020 року, реєстр № 63617, за яким з [PERSON] за кредитним договором № CL131337 від 17 січня 2013 року, укладеним з АТ «Універсал Банк», на користь ТОВ «ФК «Аланд» звернуто стягнення на заборгованість у сумі 14742,27 грн. та 500 грн. за вчинення виконавчого напису, то вказане є самостійною та достатньою підставою для визнання зазначеного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. На підставі переліченого заявлені позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню шляхом визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Горай О. С. від 5 жовтня 2020 року, реєстр № 63617. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3 ст. 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу, які на підставі ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК несуть сторони, крім випадків, надання правової допомоги за рахунок держави, а за результатами розгляду справи витрати на правовому допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Згідно із ст. 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Суд встановив, що позивачем було сплачено судовий збір при звернені до суду із позовом у розмірі 908 грн. Таким чином, враховуючи, що суд повністю задовольнив заявлені позовні вимоги, то на підставі ст. 141 ЦПК з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати понесені [PERSON] у загальному розмірі 908 грн.

Outcome: approved