Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позов мотивований тим, що 30.12.2006 року між сторонами був зареєстрований шлюб. Від шлюбу у них народилось четверо дітей: [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Сімейне життя між сторонами не склалось. Участі у вихованні дітей відповідач не приймає, спір щодо поділу майна відсутній. Фактично шлюб між сторонами припинено та існує формально, що й стало підставою звернення позивача до суду. Позивач до судового засідання не з'явилась, однак у позові просила суд розгляд справи проводити за її відсутності. Відповідач до судового засідання не з'явився, про причини неявки до суду не повідомив, хоча про місце, дату та час судового засідання повідомлявся належним чином. Заяв та відзиву від відповідача до суду не надходило. За таких обставин у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечувала проти такого порядку вирішення спору. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 30.12.2006 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (на 15 а.с.). Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст.ст. 105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України). Згідно зі ст. 112 СК України, суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що позивач наполягала на розлученні, мала стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, а також, що збереження шлюбу суперечить інтересам обох сторін, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню 768,40 грн судового збору в дохід держави, оскільки позивач була звільнена від його сплати.

Outcome: approved