Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом до відповідача,в якому просили визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщення, а саме: квартирою [ADDRESS] . При цьому, позивач послалася на те, що відповідач з 2014 року не мешкає за вказаною адресою, комунальні платежі не сплачує, його особистих речей у квартирі немає. Протоколом автоматизованого розподілу від 28.09.2020 року дана справа передана судді Черенковій Н.П. та отримана останньою 08.10.2020 року. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 15.10.2020 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 14.04.2021 року закрито підготовче провадження у справі тапризначено справу до судового розгляду по суті Представник позивача - адвокат Кобзаренко М.Ю. вимоги позову підтримав, просив про розгляд справи у їх відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачдо судового засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Обставини справи, встановлені судом. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі Договору купівлі - продажу від 16.11.2015 року, укладеного між представником продавця [PERSON] - [PERSON] та покупцем [PERSON] , посвідченого 16.11.2015 року приватним нотаріусом Грудницькою І.М., та зареєстрованого в реєстрі за №1230. Згідно акту про непроживання, складеним 30.07.2018 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та завіреним директором ТОВ «ЖЕК «Забота», підтверджується факт непроживання у даному помешканні відповідача з 2014 року. За такого, відповідач понадріку квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, йогоречі у житловому будинку відсутні. Як вбачається з листа Центрального відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області від 03.08.2018 року №10736/50/10-18під час проведеної перевірки встановлено, що [PERSON] , за адресою [ADDRESS] не мешкає декілька років. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно доч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України у справі № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації та вказано, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Тобто, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, як постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (Постанова Верховного Суду від 14.08.2019 року у справі № 702/101/18). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Право на звернення до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням виникає у власника через один рік відсутності особи за зареєстрованим місцем проживання без поважних причин. Судом встановлено, що відповідач зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , але не проживає там більше 6 років, у вказаній квартирі його особистих речей немає, комунальні платежі він не сплачує. Цей факт підтверджено актом від 30.07.2018 року про не проживання відповідача у спірній квартирі. За такого, [PERSON] слід визнати таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , задовольнивши позов у повному обсязі. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved