Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-17 00:00:00

Позивач звернувся із позовом до відповідача, про розірвання шлюбу та стягнення аліментів в якому зазначив, що 28.12.1994 року він зареєстрував шлюб з відповідачем. Від зареєстрованого шлюбу сторони мають дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Діти проживають з позивачем, знаходяться на її утриманні. Старша донька є повнолітньою, але продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги. Сторони спільного господарства не ведуть, стосунків не підтримують, шлюб носить лише формальний характер. Спору щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя у сторін, на момент звернення до суду, немає. Позивач вважає, що подальше спільне проживання з відповідачем та збереження шлюбу є неможливим у зв?язку з тим, що відповідач зловживає алкоголем, вчинив тяжкий злочин відносно матері позивача, який потягнув її смерть. У зв'язку із вказаними вище підставами просив розірвати шлюб між ними. Також вказував на те, що оскільки відповідач в добровільному порядку не надає позивачу кошти на утримання їх спільних дітей, просив стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання доньки [PERSON] в розмірі 1 500 гривень щомісячно до досягнення нею повноліття, а також аліменти на утримання доньки [PERSON] на весь період навчання до досягнення нею 23 років у тому ж розмірі щомісячно. В судове засідання позивач не з'явився однак, подав письмову заяву якою позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, які в зазначені в позовній заяві та справу розглянути за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся неодноразово належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції. Заперечень проти позову не надав, явку представника не забезпечив. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, 28.12.1994 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Мінського району міста Києва між сторонами зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 2309. Від зареєстрованого шлюбу сторони мають дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Діти проживають разом з позивачем, знаходяться на її утриманні. Старша дочка [PERSON] є повнолітньою, однак з 01.09.2013 року навчається у Національному авіаційному університеті. Навчання її платне та його вартість складає 7 300 грн. за один навчальний семестр. Сторони спільного господарства не ведуть, стосунків не підтримують, шлюб носить лише формальний характер. Спору щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя у сторін, на момент звернення до суду, немає. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як вбачається зі змісту позовної заяви збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача та дітей. Враховуючи особливий характер сімейних відносин, зважаючи на норми ст. ст. 111, 112 СК України, так як фактично шлюбні відносини між подружжям припинені, суд вважає примирення сторін неможливим. Оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї є неможливим і суперечить інтересам позивача та відповідача, позовні вимоги позивача в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Щодо вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини, то суд вважає за необхідне відмітити наступне. Згідно ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Згідно ст.200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків, суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітнім сином, дочкою Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько(- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини та повнолітньої, яка продовжує навчання, є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved