Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

Позивач звернувся із позовом до відповідача про поділ майна подружжя, в якому зазначив, що 14.05.1983 між ним та відповідачем було укладено шлюб, який розірвано 01.09.2015. Від вказаного шлюбу вони з відповідачем неповнолітніх дітей не мають. Як на підставу своїх вимог позивач вказував на те, що за час перебування у шлюбі вони з відповідачем придбали двокімнатну квартиру, загальною площею 47,1 кв.м., за адресою [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за відповідачем. Посилаючись на те, що провести поділ спільно нажитого майна в позасудовому порядку немає можливості, позивач просить визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , а за відповідачем - право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, представник позивача подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в позові, просив розглядати справу за його відсутності та за відсутності позивача та ухвалити заочне рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції. Відзиву на позов не надав, явку представника не забезпечив. В межах розгляду справи, відповідачем були подані письмові пояснення щодо суті спору зі змісту яких убачається, що відповідач не заперечує факту придбання спірної квартири під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі і що вказаний об`єкт нерухомості є спільною сумісною власністю позивача та відповідача. Разом із цим вказувала на те, що вона не перешкоджала позивача у реалізації його права власності на спірну квартиру, тому у задоволенні позовних вимог просила відмовити, розгляд справи проводити за її відсутності. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Частиною 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами 1, 2 ст.71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Судом встановлено, що 14.05.1983 між ним та відповідачем було укладено шлюб, який розірвано 01.09.2015 (а.с.32-33,36). Під час перебування у зареєстрованому з позивачем шлюбу, було придбано двокімнатну квартиру, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 47,1 кв.м. (а.с. 27-31), що підтверджується свідоцтвом про право власності від 22.07.2003, виданим Головним управлінням житлового забезпечення КМДА (а.с.27). Таким чином, судом встановлено, що нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] , загальною площею 47,1 кв.м., з приводу якої виник спір, набута сторонами за час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ч.ч.2,3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. З матеріалів справи убачається, що заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22.03.2016 позовні вимоги відповідача до позивача про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням були задоволені. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 06.12.2017 заяву [PERSON] про перегляд вказаного заочного рішення було задоволено, заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22.03.2016 скасовано, а справу призначено до розгляду у загальному порядку. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 02.07.2018 цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням - залишено без розгляду. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що між позивачем та відповідачем існує спір стосовно реалізації позивачем, свого права власності на спірну квартиру. Зважаючи на наведене вище, суд приходить до висновку про необхідність в рамках поділу майна подружжя визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , а за [PERSON] - право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . На підставі викладеного суд вважає, що позов є законним, таким, що відповідає вимогам чинного законодавства України та підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved