Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою вказуючи, що власниками житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 16 липня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір завдатку. [PERSON] надала [PERSON] завдаток в сумі 21 200 грн. у рахунок належних із неї 25 440 грн. за договір купівлі - продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Після отримання грошей, сторона відповідача на виконання умов договору купівлі-продажу - передала житловий будинок покупцю, який повністю звільнила від своїх речей та всією родиною знялись з реєстрації місця проживання. Позивач відразу у 2002 році оселилася у будинку та зареєструвала місця свого проживання у ньому. Сторони по угоді зазначили в договорі завдатку, що зобов`язуються протягом одного року після повного розрахунку за цим договором нотаріально посвідчити вказаний договір. У строк до 01 вересня 2003 року продавці, які діяли від себе та в інтересах своїх неповнолітніх на той момент дітей, як законні представники, зобов`язалися отримати дозвіл органу опіки та піклування на відчуження часток неповнолітніх співвласників. За рік, що сплинув з моменту укладання договору завдатку, відповідачі з причин, які позивачу невідомі - не вчинили жодної належної дії, спрямованої на підготовку документів для укладання угоди - договору купівлі-продажу. Позивач неодноразово, починаючи з липня 2003 року звертався до продавців з вимогою нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу житлового будинку. Однак, жодного належного реагування з боку відповідачів не було. Ухилення сторони відповідача від виконання взятого на себе зобов`язання щодо нотаріального посвідчення договору має для позивача негативні наслідки. Користуючись житловим будинком на протязі шістнадцяти років, вважаючи його своєю власністю, позивач дізнався, що 20 жовтня 2014 року Шевченківським відділом державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19 вересня 2014 року, накладено арешт на все нерухоме майно [PERSON] . Тому під заборону відчуження у тому числі підпав і спірний житловий будинок, частка у якому належить на праві власності [PERSON] . Цей факт є перешкодою у реалізації прав позивача, як власника будинку, який правомірно набував на нього права. Тому, просить суд: визнати договір купівлі-продажу житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який укладений між [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , та [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] - укладеним. Визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати Шевченківський відділ державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції у Запорізькій області зняти арешт з житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 05.02.2019 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 09.04.2019 р. справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 21.05.2019 р. зобов`язано Шевченківський відділ державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції в порядку забезпечення доказів надати суду належним чином завірену копію матеріалів виконавчого провадження №44817693. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, надали клопотання про розгляд справи за їх відсутністю, на задоволенні позовної заяви наполягають у повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись у встановленому законом порядку, на адресу суду повернулись поштові відправлення з відміткою «за зазначеною адресою не проживають». Представник Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції подав до суду письмову заяву із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, в якій просить справу розглядати без участі представника ДВС та прийняти відповідне рішення на розсуд суду. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК, якщо недійсність правочину встановлена законом, то такий правочин є нікчемним. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (ст. 220 ЦК). Таким чином, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним. В даному випаду судом встановлено, що 16 липня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір завдатку. [PERSON] надала [PERSON] завдаток в сумі 21 200 (двадцять одну тисячу двісті) грн. у рахунок належних із неї 25 440 (двадцять п`ять тисяч чотириста сорок) грн. за договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір завдатку нотаріально посвідчений і є належним та допустимим доказом на підтвердження фактів, що мають істотне значення для укладання договору купівлі-продажу житлового будинку. Зі змісту договору завдатку вбачається, що сторони досягли згоди щодо предмету та ціни договору, а також обговорили дату укладання основного договору купівлі-продажу. Факт передачі грошей підтверджується розпискою, яка складена та підписана сторонами правочину 30.07.2002 року. Правовідносини, що виникли між сторонами по справі регулювалися нормами Цивільного кодексу України 1963 року і відповідали вимогам ст. 44, відповідно до змісту якої повинні укладатись у письмовій формі: 1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР; 2) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; 3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Відповідно до ст. 227 ЦК України, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦК України в редакції 1963 року, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 47 вище цитованої норми матеріального права,якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст.675 ЦК). Таким чином згідно з цими вимогами договір купівлі-продажу від 16 липня 2002 року підлягав нотаріальному посвідченню. Однак, як встановлено в судовому засіданні зі змісту позовних вимог, після виконання позивачем умов договору, відповідачі почали ігнорувати численні звернення позивача про явку до нотаріальної контори для подальшого нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку. При цьому, відповідач не заперечував і не заперечує, що продаж позивачу вищевказаного нерухомого майна, відповідає його справжній волі, а при підписанні договору купівлі-продажу вони домовилися щодо усіх істотних умов. Згідно роз`яснень, що містяться в пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. З досліджених письмових доказів наданих до матеріалів справи встановлено, що 20 жовтня 2014 року Шевченківським відділом державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19 вересня 2014 року, накладено арешт на все нерухоме майно [PERSON] . Тому під заборону відчуження у тому числі підпав і спірний житловий будинок, частка у якому належить на праві власності [PERSON] . Цей факт є перешкодою у реалізації прав позивача, як власника будинку, який правомірно набував на нього права. Статтею 328 ЦК України визначається набуття права власності на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За таких обставин, зважаючи, що між сторонами укладений договір купівлі-продажу, сторони виконали свої зобов`язання по ньому, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для визнання договору купівлі-продажу від 12 липня 2002 року дійсним, позивач правомірно набув право власності на вказане майно на підставі договору від 12 липня 2002 року, дане право не виконується з причин незалежних від сторін, тому право позивача підлягає захисту шляхом визнання права власності. Відповідно до ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Як вбачається з викладеного, між позивачем та відповідачами договір купівлі-продажу фактично відбувся, оскільки сторонами було досягнуто всіх істотних умов договору, позивач виплатив обумовлену договором суму коштів відповідачам, а вони передали у володіння позивачу житловий будинок, яким позивач користується з 2002 року. На даний час у позивача через накладені арешти на все майно відповідача [PERSON] відсутня можливість нотаріально оформити своє право власності на спірне майно, а тому його необхідно звільнити з-під арештів. Звільнення спірного майна з-під арештів не порушує прав учасників процесу та третіх осіб, оскільки у відповідача [PERSON] наявне інше майно, якого достатньо для забезпечення стягнення по виконавчих провадженнях в ході яких було накладено арешт на все майно боржника. Оскільки, майно правомірно набуте позивачем на підставі оплатного договору з попереднім власником, укладеного до накладення арешту на майно, яке було передане позивачу та знаходиться у його законному володінні, тобто є власником майна, але не є боржником у виконавчому провадженні, у процедурі здійснення якого на майно накладено арешт за особистими зобов`язаннями попереднього власника, а арешт майна є обмеженням права власності, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають до задоволення.

Outcome: approved