Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що з 05.10.2014 року по 19.07.2018 року перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду. Від шлюбу вони мають двох дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02.12.2019 року, яке набрало законної сили 12.05.2020 року, визначено місце проживання малолітніх дітей з нею у м. Рівному. Вказаним рішенням було встановлено, що син [PERSON] проживає з відповідачем у м. Шепетівка та останній чинить їй перешкоди у спілкуванні з дитиною. 28.05.2020 року вона звернулась до відповідача з письмовим повідомленням про добровільне виконання рішення, однак жодної відповіді так і не отримала, що свідчить про небажання відповідача виконувати рішення суду. Рішенням цього ж суду від 30.04.2020 року, яке набрало законної сили 07.07.2020 року, задоволено частково її позов до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, що підтверджує чинення відповідачем перешкод у можливості навіть побачень з сином. 26.06.2020 року вона повторно звернулась до відповідача з письмовим повідомленням щодо необхідності добровільного виконання рішення суду, але відповідач ніяким чином не відреагував. На підставі рішення суду від 02.12.2019 року, 31.08.2020 року малолітнього сина [PERSON] було зареєстровано у [ADDRESS] . 07.07.2020 року вона звернулась до Шепетівського ВП ГУ НП в Хмельницькій області з заявою про вчинення відповідачем кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України, тобто умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню. За результатами розгляду даної заяви, було розпочате кримінальне провадження за №12020240270000566, в якому її визнано потерпілою. У подальшому, 20.07.2020 року вона приїздила до відповідача за адресою: [ADDRESS] , з метою забрати сина, однак відповідач відчинивши двері квартири, відмовився виконувати рішення суду та навіть не хотів показати їй сина. Лише після виклику працівників поліції, на їх вимогу, мати [PERSON] показала дитину лише здалеку з квартири через грати. У зв`язку з віддаленістю м. Шепетівки від м. Рівне, де вона проживає, та перебування на її утриманні малолітньої доньки [PERSON] , після пережитого чергового стресу 20.07.2020 року, більше до відповідача не приїжджала. Примусовому виконанню органами ДВС рішення суду не підлягає, оскільки не є виконавчим документом. Внаслідок такої протиправної поведінки відповідача, який всупереч наявності судових рішень, перешкоджає їй, як матері, забрати сина, приймати участь у його вихованні та вільно спілкуватись з ним, що триває з березня 2017 року, їй завдано моральну шкоду, яку оцінює у 50000 грн. За наведених обставин, просить зобов`язати відповідача передати їй сина [PERSON] , [INFO] , та видати відповідний виконавчий документ, необхідний для відкриття виконавчого провадження при примусовому виконанні рішення; надати Шепетівському МРВ ДВС дозвіл на примусове входження до квартири [ADDRESS] , з метою відібрання малолітньої дитини [PERSON] та передання дитини їй. Крім того, просить стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 50000 грн. Ухвалою суду від 17.12.2020 року до участі у справі в якості третьої особи залучено орган опіки та піклування Шепетівської міської ради Хмельницької області. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали, підтвердили обставини, викладені в позові, позивач пояснила, що фактично просить відібрати сина у відповідача та передати їй, оскільки останній не виконує рішення суду стосовно визначення місця проживання сина. Моральна шкода полягає в тому, що з вини та протиправної поведінки відповідача протягом трьох останніх років розлучена з дитиною, незважаючи що в судовому порядку визначено місце проживання сина з матір`ю, вона не може бачитись з сином, який розлучений з своєю сестрою, не знає стану здоров`я та морального стану сина. Представник пояснила, що вимога про надання дозволу на примусове входження до житла відповідача заявлена в зв`язку з можливим невиконанням відповідачем рішення суду, прийнятим у цій справі. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали. Вважають що вимога про передачу дитини позивачу вже вирішена в судовому порядку, рішенням суду виконано, оскільки позивач зареєструвала місце проживання сина за місцем свого проживання. За таких обставин вважають, що справу в цій частині слід закрити в зв`язку з набранням чинності рішення суду між тими самими сторонами, про той же предмет і підстави позову. Вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки такі не підтверджені доказами. Вимоги щодо надання дозволу органам виконавчої служби на примусове входження до житла відповідача задоволенню не підлягають, оскільки такі дії можливі при виконанні судового рішення у цій справі. Представник третьої особи органу опіки та піклування позов в частині передачі дитини матері визнав, пояснив, що заперечує насильницькі дії щодо дитини, які можуть привести до спричинення їй психологічної шкоди. Представник третьої особи Шепетівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Заслухавши сторін, їх представників, представника органу опіки та піклування, дослідивши матеріали справи, вирішуючи спір в межах позовних вимог, суд знаходить позов підлягаючим до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У частині четвертій статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини (стаття 141 СК України). Статтею 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі закону або рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними свідоцтв про народження дітей серії [NUMBER] від 22.09.2015 року та серії [NUMBER] від 16.03.2017 року. Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02.12.2019 року, яке набрало законної сили 12.05.2020 року, визначено місце проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] із матір`ю [PERSON] . Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 30.04.2020 року, яке набрало законної сили 07.07.2020 року, зобов`язано [PERSON] не перешкоджати [PERSON] брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною [PERSON] та визначено спосіб участі [PERSON] у спілкуванні та вихованні сина шляхом зустрічей щосуботи з 12 год. до 14 год. в присутності батька. 28 травня 2020 року та 26 червня 2020 року позивач направила відповідачу письмові повідомлення, в яких з метою виконання рішення суду просила у трьохденний термін з дня отримання повідомлення письмово повідомити її про зручний для нього час та дату для виконання рішення суду (надання можливості забрати малолітнього сина [PERSON] ). 22.06.2020 року позивач звернулась до Шепетівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Хмельницький) із заявою про прийняття до примусового виконання рішення Шепетівського міськрайонного суду від 02.12.2019 року щодо визначення місця проживання малолітніх дітей з матір`ю. Оскільки рішення суду не є виконавчим документом та не підлягає примусовому виконанню, 24.06.2020 року державним виконавцем Третяченком С.А. направлено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання. Згідно вказаного рішення суду заходи примусового виконання рішення відсутні. Вказане підтверджується повідомленням державного виконавця за вих. №22858 від 24.06.2020 року, відповідями начальника управління забезпечення примусового виконання рішень у Хмельницькій області за вих. №4.4-01/1162 від 17.07.2020 року та начальника Шепетівського МРВ ДВС за вих. №25774 від 14.07.2020 року. На виконання рішення суду від 02.12.2019 року, з 31.08.2020 року малолітній [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за місцем проживання матері за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується даними довідки про реєстрацію місця проживання за вих. № 32198 від 31.08.2020 року. Факт проживання сина [PERSON] з відповідачем, в тому числі і після набрання законної сили рішенням суду від 02.12.2019 року, по даний час не заперечується останнім, як і не заперечується ним небажання передати сина для проживання з матір`ю. Крім того, вказана обставина підтверджується дослідженим судом аудіо записом розмов відповідача під час приїзду до нього 20.07.2020 року позивача для передачі їй сина в присутності працівників поліції. Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються іменем України є обов`язковими для виконання на всій території України. Серед основних засад судочинства в Україні, згідно з п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є обов`язковість рішень суду. Враховуючи те, що рішення суду, яким визначено місце проживання малолітнього [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] , набрало законної сили, однак відповідач чинить перешкоди у спілкуванні позивачки з сином та добровільно не віддає дитину проживати для матері, суд знаходить позовні вимоги позивача в цій частині такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи суть вимог позивача у вказаній частині, які у позові значаться як зобов`язання відповідача передати дитину матері, а за поясненнями позивача в суді є вимогою про відібрання дитини, суд знаходить такі вимоги задовольнити шляхом відібрання дитини у відповідача та передачу її матері, оскільки фактично позивач просить відібрати дитину у батька. Суд не вважає, що в даному випадку бути мати місце вихід за межі заявлених позовних вимог виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною другою стаття 18 СК України визначено способи захисту сімейних прав та інтересів, одним з яких є примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку, а ст. 162 цього Кодексу передбачено такий спосіб захисту як відібрання дитини від одного з батьків. За захистом свого права щодо дитини позивач зверталась до суду з вимогами про визначення місця проживання дитини, зобов`язання [PERSON] не перешкоджати їй брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною, які вищевказаними рішеннями суду були задовлені, але відповідачем не виконуються. Незважаючи на те, що позивачем у позові буквально викладено вимогу про зобов`язання відповідача передати дитину матері, по суті змісту позовної заяви та поясненнями позивача в ході розгляду справи, яка фактично просить відібрати дитину у батька, суд знаходить єдиним ефективним способом захисту її права, як матері щодо дитини, є відбірання дитини у батька та передачу її матері, оскільки іншими способами захистити таке право позивач не взмозі. При цьому суд бере до уваги, що такий спосіб захисту передбачений ч. 1 ст. 162 СК України. Суд відхиляє заперечення відповідачем позову в цій частині з мотивів того, що даний спір вирішений рішенням Шепетівського міськрайонного суду від 02.12.2019 року, тому у частині такої вимоги провадження слід закрити в зв`язку з набранням чинності рішення суду між тими самими сторонами, про той же предмет і з тих самих підстав, виходячи з наступного. Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02.12.2019 року визначено місце проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] із матір`ю [PERSON] . Цим же рішенням суду відмовлено в позові [PERSON] до [PERSON] про відібрання малолітнього сина [PERSON] від батька. Відмова в позові в цій частині мотивована тим, що [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що місце проживання дитини було визначено судом або органом опіки та піклування, спір про визначення місця проживання дитини між батьками вирішений у судовому поряду, тому вимога про відібрання дитини є передчасною. Вимога про відібрання дитини у цій справі позивачем заявлена в зв`язку з невиконанням відповідачем судового рішення про визначення місця проживання дитини з матір`ю, тобто обставини, якими обгрунтовано вимоги позивача у цій справі, виникли після набрання чинності рішення суду від 02.12.2019 року та у звязку з його невиконанням. Відповідач не надав доказів того, що проживання сина з матір`ю створюватиме дитині реальну небезпеку для життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення дитини матері суперечитиме її інтересам. В свою чергу судом встановлено, що відповідач утримує дитину в супереч рішення суду. Вищевказане повністю узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 24.10.2018 року у справі №487/545/14-ц. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала, що визначено ч. 2 ст. 162 СК України. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, що передбачено ч. 1 ст. 1167 ЦК України. Суд вважає, що протиправними діями відповідача, які виразились в умисному тривалому невиконанні судового рішення щодо визначення місця проживання сина з матір`ю, незважаючи на неодноразові намагання останньої у законний спосіб забрати сина на проживання до себе, позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає у позбавленні її права на спілкування з дитиною, участі у її житті, обізнаності щодо стану здоров`я та розвитку сина, душевних стражданнях, які вона зазнає у зв`язку з розлукою з сином, та розлукою останнього з меншою сестрою, яка проживає з позивачем. Враховуючи тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках позивача, їх тривалість,

Outcome: partial