Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання особи такої, що втратила право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] , яку отримала у дар 29.03.2000 року від своїх батька та бабусі [PERSON] та [PERSON] про що свідчить договір дарування та свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Зазначає, що в даній квартирі зареєстрований, але не проживає колишній чоловік позивачки - відповідач [PERSON] , який на даний час не є членом її сім`ї, жодних домовленості про постійне місце проживання в будинку після розлучення з ним не було. Спільного господарства між сторонами не має, в зазначеній квартирі відповідач не проживає, що спричиняє позивачу незручності у розпорядженні власністю, яка їй належить. Таким чином, оскільки відповідач не є членом сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом із власником і ведуть із ним спільне господарство, то власник має право вимагати усунення порушень свого права власності у будь-який час. У зв`язку з цим позивач просить суд, постановити рішення яким визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді від 15.07.2019 року у справі відкрито провадження. Розгляд справи постановлено провести в порядку загального позовного провадження. Відповідачу був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою судді від 01.10.2019 року підготовче провадження по справі закрито, призначений розгляд справи по суті. В судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. До початку розгляду справи по суті представник позивача подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, на позові наполягає. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відзив на позовну заяву не подав. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України судове засідання проводилося без технічної фіксації. Дослідивши матеріали справи, судом фактично встановлено наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. Зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Сторони перебували у шлюбі, який було зареєстровано 26 квітня 1997 року відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького міськвиконкому м. Чернівці Чернівецької області, актовий запис № 435. Шлюб між сторона ми розірвано 12.12.2017 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 12.12.2017 року, зареєстрованогоЧернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, актовий запис №224. Судом встановлено, що позивачка є власником житлової квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 29.03.2000 року. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23.07.2003 року [PERSON] на праві приватної спільної власності належить квартири [ADDRESS] . Відповідно до довідки про склад сім`ї та реєстрацію №22д/4419 від 11.06.2019 року виданої Відділом ведення реєстру територіальної громади м. Чернівці, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають п`ятеро осіб, а саме: позивачка, її батько, два сини та відповідач [PERSON] . Відповідач на даний час зареєстрований за вищевказаною адресою, хоча фактично, більше двох років в зазначеній квартирі не проживає, що підтверджується актом № 116 від 20.06.2019 року, який складений комісією з жителів будинку та затверджений директором ТОВ «Єврокомунбуд». Норми права, та мотиви їх застосування. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. З ч. 1 ст. 317 ЦК України вбачається, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. З ч. 2 ст. 319 ЦК України вбачається, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З ст. 391 ЦК України вбачається, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень гл.32 ЦК свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. [PERSON] вселився у спірну квартиру як член сім`ї власника житлового будинку і набув право користуванням чужим майном, яке за своєю суттю є сервітутом. [PERSON] після розірвання шлюбу спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК. Зазначений висновок відповідає правовим позиціям викладеним у постановах Верховного суду від 16 січня 2019 року у справі №243/7004/17-ц. та від 14 серпня 2019 року у справі № 702/101/18. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved