Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

Позивач, звернувшись до суду із цим позовом просив усунути перешкоди у здійсненні ним права володіння, користування та розпорядження власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач вказував, що він є власником житлового будинку та земельної ділянки за адресою [ADDRESS] . Під час оформлення субсидії позивачу стало відомо про те, що у цьому ж будинку зареєстрований відповідач, який у добровільному порядку знятися з реєстрації місця проживання відмовляється. Відтак, на думку позивача, його цивільні права порушені, а тому останній змушений звернутися до суду за їх захистом. В судове засідання позивач не з`явився, однак надав суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча був повідомлений належним чином. Клопотань або інших процесуальних заяв від останнього до суду не надходило, а відтак суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача на підставі наявних у цій справі доказів та постановити заочне рішення відповідно до положень ст.280-282 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, на підставі наданих доказів і доведення їхньої переконливості суд дійшов до наступного висновку. Позивач є власником житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] на підставі Договорів купівлі-продажу (реєстраційні номери 481, 483), які були посвідчені 31 серпня 2020 року приватним нотаріусом Березівського районного нотаріального округу Одеської області Березовською О.Г. (а.с.4-9). Із витягу господарської книги для прописки громадян (а.с.20) вбачається, що [PERSON] , [INFO] , має зареєстроване місце проживання у житловому будинку по [ADDRESS] . Як свідчить з довідки за №1091 від 26 травня 2021 року, яка видана Раухівською селищною радою Березівського району Одеської області у житловому буднику по [ADDRESS] зареєстрованими особами є [PERSON] та [PERSON] , останній з 2011 року за вказаною адресою не проживає. Положеннями ч.1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Як зазначено у ч.1 ст.156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містять також положення ст.405 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Схожі правові позиції зазначені у ч.1 ст.383 ЦК України, за якою власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Разом з цим, судовим розглядом було встановлено, що відповідач не користується та не проживає з 2011 року в належному позивачу будинку. Згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156, у поєднанні зі ст.64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391, ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст.405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Вирішуючи спір суд вважає встановленим, що позивач є належним власником будинку, а відповідач з 2011 р., тобто понад один рік, у спірному будинку не проживає, а тому за встановлених судом фактичних обставин спір підлягає вирішенню з підстав статей 383 та 391 ЦК України. Виходячи з наведеного права позивача є порушеними, а тому поданий позов підлягає задоволенню, а права позивача судовому захисту. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає, що відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. За таких обставин з відповідача слід стягнути судові витрати по справі на користь особи, яка їх понесла тобто на користь Держави України.

Outcome: approved