Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування вимог зазначила, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі по 20.05.2004 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу, а саме з травня 2004 року по теперішній час сторони проживають окремо. Спільна дитина проживає з позивачем, знаходиться на її утриманні. Відповідач фактично не спілкується з сином, матеріальної допомоги на його утримання не надає. На теперішній час позивач позбавлена можливості виїхати з сином за межі України з метою виступу дитини на спортивних зборах та змаганнях, оскільки у добровільному порядку відповідач відмовляється надати нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд дитини за кордон без поважних причин. У зв'язку з цим позивач просить суд надати дозвіл малолітньому [PERSON] на виїзд за межі України без згоди його батька до 16-річного віку. Також просила стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 500 гривень та сплачений нею судовий збір у сумі 243,60 гривень. У ході розгляду справи представником позивача [PERSON] були уточнені позовні вимоги в частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон, просила надати малолітньому [PERSON] дозвіл на виїзд за межі України на територію Російської Федерації та країн Європейського Союзу без згоди та супроводу його батька до досягнення дитиною шістнадцяти років. Позивач та представник позивача в судовому засіданні присутні не були. Надали суду заяви з проханням розглянути справу за їх відсутності. Наполягали на задоволенні уточнених позовних вимог у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та заперечення, в яких зазначив, що позовні вимоги не визнає, обставини, на які посилається позивач у позові є неправдими та вигаданими позивачем. Вказав, що позивач жодного разу не зверталась до нього з проханням надати дозвіл на виїзд сина за кордон. Про такі наміри позивача він дізнався лише з позовної заяви. Просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити. Представник третьої особи - служби у справах дітей Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради - у судове засідання не з'явився, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив ухвалити рішення з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 197 ЦПК України у зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 20.05.2004 року було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим відділом РАЦС по м. Бердянську Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області 15.03.2005 року, актовий запис № 183. Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER], виданого 02 жовтня 2002 року, [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON], [INFO]. Згідно ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно до п. 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог [PERSON] та надання дозволу на виїзд неповнолітнього [PERSON] за кордон без згоди батька. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем при поданні позовної заяви до суду було сплачено судовий збір у розмірі 243,60 гривень, про що свідчить квитанція № 788 від 17.11.2014 року, та сплачено 500,00 гривень за юридичну консультацію, підготовку правової позиції у справі, формування та складання позовної заяви, про що свідчить квитанція від 04.11.2014 року. Згідно п.п. 47, 48 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як вбачається із наданого акту прийому-передачі виконаних робіт від 04.11.2014 року, позивачеві надавалася правова допомога, вартість якої склала 500,00 гривень. З огляду на вищезазначене з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати на правову допомогу у вигляді юридичної консультації, підготовки правової позиції у справі, формування та складання позовної заяви у розмірі 500,00 гривень На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved