Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом до відповідача, в якому просила стягнути з останньої на свою користь грошові кошти у загальному розмірі 43153,74 грн., які складаються з: 37771 грн. - суми основного боргу; 667,46 грн. - 3% річних від простроченої суми та 4715,28 грн. - інфляційних втрат. В обгрунтування позову зазначила, що 13 жовтня 2017 року між сторонами було укладено договір позики, який оформлено розпискою, складеною власноруч відповідачем. Відповідно до домовленості досягнутої сторонами, відповідач отримала в борг від позивача грошові кошти у розмірі 37771 грн., які зобов'язалася повернути у строк до 10 січня 2018 року. Проте, у визначений договором строк, відповідач не повернула грошові кошти. Позивачем на адресу відповідача 23 квітня 2018 року було направлено вимогу про сплату грошових коштів, із зазначенням реквізитів для проведення оплати в повному обсязі. Однак, відповідач запропонувала погашення боргу щомісячно у сумі 1000 грн., що в свою чергу не відповідає досягнутої між сторонами домовленості. Жодних виплат та повернення суми боргу відповідачем не здійснено, а тому позивач вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою. Позивач, належним чином та завчасно сповіщена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася. До початку судового засідання позивач надала суду письмову заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач, належним чином та завчасно сповіщена про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилася. До початку судового засідання надала суду письмову заяву, згідно якої визнала позовні вимоги у повному обсязі та просила розглянути справу у її відсутності. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та якості. За ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Позивачем до позову додано копію розписки від 13 жовтня 2017 року, з якої вбачається, що відповідачем було отримано 37771 грн., що на той час є еквівалентом 1418 доларів США, від позивача з умовою повернення боргу до 10 січня 2018 року (а.с.4). Фактичне отримання грошових коштів позичальником від позикодавця підтверджене допустимим доказом, визначеним ч. 2 ст. 1047 ЦК України - розпискою боржника (а.с.4), за якою відповідач підтвердив той факт, що відповідно до зазначеного договору позики фактично отримав від позивача 37771 грн. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Строк виконання грошового зобов'язання за договором позики на час звернення позивача до суду минув. За вимогами ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. На час розгляду справи в суді борговий документ (відповідна розписка), знаходиться у позивача. Наведені обставини, в сукупності з відсутністю відповідних заперечень з боку відповідача, поза всяким розумним сумнівом доводять той факт, що відповідач суму позики до цього часу не повернула. Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідач, як позичальник за договором позики, в порушення вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України прострочила виконання грошового зобов'язання в частині повернення позикодавцеві позики у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідач, як позичальник за договором позики, в порушення вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України прострочила виконання грошового зобов'язання в частині повернення позикодавцеві позики у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, враховуючи, що відповідач до тепер не повернула позивачу позичені у неї гроші в розмірі 37771 грн., суд вважає за необхідне задовольнити пред'явлені позивачем позовні вимоги та стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 37771 грн. Крім того, позивач просить стягнути 3% річних за період прострочення з 11 січня 2018 року по 13 серпня 2018 року, що дорівнює 215 дням. Відповідно 3% річних за цей період становлять 667,46 грн. (37771х0,03х215/365), які також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 4715,28 грн. судом враховується наступне. Відповідно до наданого позивачем розрахунку сума інфляційних втрат складає 4715,28 грн., але суд не погоджується з таким розрахунком та приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума інфляційних втрат на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, але у розмірі 1359,76 грн. (37771?1036% (індекс інфляції, який складається з добутку щомісячних індексів за період)/100% - 37771). З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості у розмірі 39798,22 грн., яка складається із суми основного боргу у розмірі 37771 грн., 3% річних від простроченої суми у розмірі 667,46 грн. та інфляційних втрат у розмірі 1359,76 грн. Згідно частини 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. По даній справі позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн. (а.с.3). Таким чином, з відповідача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 650 грн. (704,8*39798,22/43153,74). Разом з цим, частиною першою статті 142 ЦПК України встановлено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, враховуючи вимоги ч.1 ст.141, ч.1 ст.142 ЦПК України, позивачу з державного бюджету має бути повернуто 325 грн. (50% суми судового збору, що підлягає стягненню), а інші 50% судового збору мають бути стягнуті на користь позивача з відповідача.

Outcome: partial