Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача в якому просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1666,65 грн. В обґрунтування позову зазначила, що вона з 18 квітня 2017 року по 04 травня 2017 року працювала на посаді головного юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи управління правового супроводження проектів у Дніпропетровській області юридичного департаменту в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Регіональна газова компанія». Згідно з наказом від 03 травня 2017 року позивача було звільнено із займаної посади за угодою сторін на підставі ст. 36 КЗпП України. Однак, при звільнені трудової книжки позивачу не повернули, вона її отримала кур'єрською поштою лише 10 травня 2017 року. Таким чином, позивач вважає, що відповідач порушив норми чинного законодавства та не виконав покладеного на нього обов'язку щодо видачі працівнику трудової книжки в день звільнення у зв'язку з чим вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач, належним чином та завчасно сповіщена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилась. До початку судового засідання надала суду письмову заяву про слухання справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі (а.с.16). Представник відповідача Васільєв В.О. заперечував проти пред'явлених позовних вимог та просив у їх задоволенні відмовити. В обґрунтування заперечень вказує, що позивач дійсно працювала у відповідача на посаді головного юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи управління правового супроводження проектів у Дніпропетровській області юридичного департаменту з 18 квітня 2017 року. 03 травня 2017 року позивачем було написано заяву про звільнення за згодою сторін з 04 травня 2017 року. Також через небажання прибути до місця юридичної адреси та фактичного знаходження відповідача за адресою: м.Київ, вул.Мечникова, 2а, 29 поверх, аби власноруч отримати трудову книжку, позивачем разом із заявою про звільнення було написано заяву від 03 травня 2017 року про надсилання кур'єром на її адресу належно оформленої трудової книжки після її звільнення, що і було виконано відповідачем 04 травня 2017 року. Трудова книжка була доставлена позивачу 10 травня 2017 року. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу за письмовою згодою працівника передбачено абзацом 2 п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту України від 29 липня 1993 року за №58. Також представник відповідача Васільєв В.О. заперечує визначений позивачем розмір середнього заробітку в сумі 10000 грн. на місяць, оскільки жодних доказів з цього приводу не надано, та звертає увагу на те, що позивачем невірно визначено кількість днів прогулу, замість одного дня взято п'ять днів, оскільки 06, 07, 08, 09 травня 2017 року - офіційні святкові та вихідні дні. На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини. Позивач 18 квітня 2017 року прийнята на посаду головного юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи управління правового супроводження проектів у Дніпропетровській області юридичного департаменту Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіональна газова компанія» (а.с.4). 03 травня 2017 року позивач на ім'я директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіональна газова компанія» подала заяву про її звільнення за згодою сторін 04 травня 2017 року (а.с.19). Згідно ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Абзацом 2 п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року за №58, передбачено, що пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Відповідно до заяви від 03 травня 2017 року позивач просила відповідача після її звільнення, належним чином оформлену трудову книжку направити кур'єром за адресою: [ADDRESS] (а.с.20). Наказом № 62-ОС від 03 травня 2017 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіональна газова компанія» позивача звільнено із займаної посади з роботи 04 травня 2017 року, за угодою сторін, згідно п.1 ст. 36 КЗпП України (а.с.4, 7). Згідно ч.5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до накладної кур'єрської служби доставки КСД №3914, відповідач днем звільнення - 04 травня 2017 року, відправив трудову книжку на адресу позивача, яку остання отримала 10 травня 2017 року (а.с.8). Таким чином, в судовому засіданні твердження позивача про затримку видачі трудової книжки відповідачем при її звільненні не знайшли свого підтвердження. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіональна газова компанія» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, судові витрати на підставі вимог ст. 88 ЦПК України розподілу не підлягають.

Outcome: dismissed