Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду 22 вересня 2014 року з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та просить суд стягнути з відповідача по справі на користь позивача аліменти на утримання сина - [PERSON], [INFO] у розмірі ? частини усіх видів його доходу, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідної вікової категорії щомісяця, до досягнення дитиною віку повноліття. У судове засідання позивач не з'явилась, однак від неї на адресу суду надійшла заява, в якій вона прохала суд справу слухати за її відсутності та прохала задовольнити позов. Відповідач жодного разу в судові засідання не з'явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, був попереджений належним чином про день, час та місце слухання справи. Заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не подано, не подано ним і заперечень на позовну заяву. Згідно до положення ч.2 ст.77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з»явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Виходячи з викладеного, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Матеріалами справи встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом з'ясовано, що позивач знаходиться у шлюбі з відповідачем з 06.09.2008 року (а.с.№7). Із ксерокопії свідоцтва про народження на [PERSON] (а.с.№6), вбачається, що дійсно - [PERSON], народився [INFO] і в графі «Батько» вказано - [PERSON], тобто відповідач по справі, а в графі «Мати» зазначено [PERSON], позивач по справі. На даний час подружжя проживають окремо, син мешкає з позивачем по справі та знаходиться на повному її утриманні. Згідно ст.180 Сімейного кодексу України, батьки повинні утримувати свою неповнолітню дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, в статті №51 Конституції України від 28 червня 1996 року, а саме: Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Аналогічне твердження закріплене і в ст.180 Сімейного Кодексу України. В принципі №6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, записано: « Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення». В ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, що діє на Україні з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави-учасники зобов'язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов'язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи».Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402 зазначено, що «Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних доля всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею №11 цього ж Закону вказано, що «Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім»ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.» Згідно статті №12 цього закону вказано, що « Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці».

Outcome: approved