Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірвано. Від спільного подружнього життя у них народилася дочка [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO] На підставі рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 12.09.2006 року відповідач виплачує аліменти на користь позивача на утримання неповнолітньої [PERSON], [INFO] у розмірі по 100 грн. на дитину щомісячно починаючи з 08.08.2006 р. і до досягнення дитиною повноліття. На підставі рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 17.08.2009 року відповідач виплачує аліменти на користь позивача на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] у розмірі по 200 грн. щомісячно починаючи з 06.08.2009 р. і до досягнення дитиною повноліття. Зазначає, що на сьогоднішній день визначена сума аліментів на утримання дітей є недостатньою, діти навчаються у школі, у звязку з чим зросли витрати на їх утримання, просить збільшити розмір аліментів та стягувати з відповідача аліменти в її користь на утримання неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO] в розмірі по 1000 грн. щомісячно і до досягнення дітьми повноліття. В судове засідання позивач подала заяву в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд проводити розгляд справи у її відсутності, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не подавав заяв про розгляд справи за його відсутності та не подавав клопотань про відкладення судового розгляду, а тому судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення, проти якого у поданій заяві не заперечила позивач. Враховуючи те, що в судове засіданні сторони не зявились, тому згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється без фіксування технічними засобами. Дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. З досліджених судом свідоцтв про народження серії 1-ЕГ № 140076 та №036386 встановлено, що сторони є батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Судом встановлено, що на підставі рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 12.09.2006 року, з [PERSON] стягуються аліменти в користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] [INFO] в розмірі по 100 грн. щомісячно, починаючи з 08.08.2006 року і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, на підставі рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 17.08.2009 року відповідач виплачує аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] у розмірі по 200 грн. щомісячно починаючи з 06.08.2009 р. і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч.1 ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Задовольняючи позов, суд бере до уваги, що відповідач сплачує аліменти в розмірі по 100 грн. та 200 грн. щомісячно, котрий згідно вищенаведеної норми та з урахуванням Закону України «Про державний бюджет України на 2018 р» не є мінімальним, оскільки є значно меншим 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років, а також не є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому, суд звертає увагу на те, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не позбавляє платника чи одержувача аліментів права звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів, відповідно до положень статті 192 СК України, оскільки дана норма дає право особі звернутись до суду і в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У даній справі таким випадком є сплата відповідачем аліментів у розмірі, що не відповідає вимогам ч.2 ст. 182 СК України, що дає право позивачу звернутись до суду із позовом про збільшення розміру аліментів. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. На судовий розгляд справи відповідач не надав суду доказів, котрі б підтверджували незадовільний стан здоровя, наявність на його утриманні інших дітей, непрацездатної дружини, батьків. Враховуючи те, що після визначення судом аліментів в розмірі по 100 грн. та 200 грн. на дитину щомісячно, значно збільшились витрати на їх утримання і даний розмір аліментів не забезпечує звичайних потреб дітей та їх гармонійний розвиток, є меншим мінімального розміру аліментів, котрий визначений законодавством, що в контексті ч.1 ст. 192 СК України є підставою для збільшення розміру аліментів, тому суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, законними і підлягають до задоволення. Даний розмір аліментів жодним чином не є надмірним з точки зору звичайних і необхідних потреб неповнолітньої дитини. Визначення аліментів у меншому розмірі не забезпечить звичайних потреб та достатній рівень життя дитини, який їй гарантовано Законом України «Про охорону дитинства» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 р.

Outcome: approved