Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

Позивач звернувся з позовом про розірвання договору довічного утримання від 16 березня 2016 року, укладеного з [PERSON] Заявлені вимоги мотивує тим, що 16 березня 2016 року між ним та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, який вважає слід розірвати з причин того, що при укладенні договору ним було надано паспорт з відміткою про реєстрацію шлюбу 05.05.2015 року з [PERSON], при цьому його дружина своєї згоди на укладення договору довічного утримання не надавала та про підписання договору не знала. Крім цього, приватизація квартири [ADDRESS] ним була проведена у період перебування у шлюбі з [PERSON], свідоцтво про право власності на квартиру видане 20 липня 2015 року, тому вказана квартира є спільною власністю з дружиною, яка дозволу на відчуження своєї долі власності не надавала. Також договір не відповідає вимогам ст. 751 Цивільного кодексу України, оскільки він не надавав згоди на щомісячне матеріальне забезпечення у розмірі 800 грн., що, навіть, не відповідає розміру прожиткового мінімуму. Ще є порушенням при підписанні договору невідповідність вказаної у договорі вартості квартири, яка є суттєво малою, її фактичній ринковій вартості, оцінка нерухомого майна позивачем не заявлялася. У зв'язку з цим просить розірвати спірний договір. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов та викладені у ньому обставини, додатково пояснив, що позивач пенсіонер, у нього болять ноги, хворі суглоби, після смерті першої дружини [PERSON] одружився вдруге, з дружиною проживає окремо, оскільки почав вживати спиртне, стан здоров'я його погіршився. Позивач почув по радіо рекламу щодо надання догляду і допомоги та у зв'язку з цим завернувся до фонду допомоги громадське об'єднання [PERSON]. Після того підписав у нотаріуса договір довічного утримання. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмових запереченнях, пояснив, що вимоги розірвати довір довічного утримання з наведених позивачем обставин є незаконними. Крім того, на момент відчуження квартири відповідачу квартира знаходилася в особистій приватній власності [PERSON], оскільки була набута у власність внаслідок приватизації, тому відповідно ч. 4 ст. 57 СК України не належить подружжю на праві спільної сумісної власності, через що на відчуження квартири згода дружини позивача не потрібна. Через це можлива помилка нотаріуса про те, що позивач є неодружений, не мала жодного випливу на наміри сторін укласти договір та жодним чином не вплинула на правомірність і законність укладення договору. Також законодавство не містить вимог щодо встановлення в договорі довічного утримання матеріального забезпечення у розмірі, який би якимось чином залежав від рівня прожиткового мінімуму. Крім того, відповідач не має відношення до визначення вартості квартири, зазначеної у договорі та вимога з цих підстав є незаконною, оскільки підставою для розірвання договору довічного утримання може бути лише факт невиконання стороною умов договору. Суд, вислухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 16 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л.В., зареєстрований у реєстрі за № 395, відповідно до умов якого позивач передав у власність відповідачу квартиру [ADDRESS] (а.с. 3-4 зв.). Згідно ст. 744 Цивільного кодексу України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Пунктом 7 договору довічного утримання передбачено, що [PERSON] зобов'язується довічно утримувати [PERSON], тобто забезпечувати грошовими ресурсами для задоволення його життєвих потреб. Сторони домовилися, що грошове утримання складається з одноразового платежу у розмірі 50 000 (п'ятдесят тисяч) гривень 00 копійок та щомісячних платежів у розмірі 800 (вісімсот) гривень 00 копійок на місяць. Сторони домовилися, що щомісячне грошове утримання буде надаватися відчужувану шляхом банківського або поштового переказу, або готівкою під розписку. Крім вищезазначеної суми набувач зобов'язаний щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того, з ким вони укладені. Кошти на оплату комунальних послуг повинні щомісячно надаватись відчужувачу шляхом банківського або поштового переказу, або готівкою під розписку. За заявленими вимогами позивач просить розірвати вищевказаний договір довічного утримання з посиланням на норми статей 751, 755, 756 Цивільного кодексу України. Згідно ст. 751 Цивільного кодексу України, матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом. Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. Пунктом 15 договору довічного утримання визначено, що цей договір може бути розірваний у судовому порядку. Доводи позивача в обґрунтування вимог на те, що відсутня згода дружини на укладення договору довічного утримання та на те, що не відповідають дійсності вказані у договорі його сімейний стан і ринкова вартість переданої квартири не являються обставинами які, згідно вимог чинного законодавства, слугували б підставою для розірвання спірного правочину, оскільки такими підставами є саме невиконання або неналежне виконання набувачем взятих на себе зобов'язань за укладеним договором. Суд також не може прийняти до уваги пояснення позивача про те, що він не надавав своєї згоди на щомісячне матеріальне забезпечення у розмірі 800 грн., оскільки договір довічного утримання недійсним не визнавався, в тому числі у цій його частині стосовно грошової оцінки вартості допомоги; позивач договір підписував. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. ст. 525, 526, 629 Цивільного кодексу України). Статтею 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як пояснив представник позивача, [PERSON] отримав від [PERSON] відповідно до умов договору одноразовий платіж у розмірі 50 000 грн. З пояснень представника відповідача, [PERSON] належним чином виконуються умови укладеного договору, щомісячно надаються переказами грошове утримання та кошти по сплаті комунальних послуг. У спростування зазначеного будь яких доказів позивачем суду не надано та про такі заявлено не було. За вимогами частин 1, 3, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладені обставини, заявлені вимоги про розірвання спірного правочину задоволенню не підлягають через недоведеність невиконання відповідачем умов договору довічного утримання. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed