Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

позивач звернулась в суд з позовом до ТзОВ «Львівські автобусні заводи», про стягнення заборгованості. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що з 01.12.2012 року по 31.12.2013 року вона працювала на посаді бухгалтера. Проте стверджує, що відповідач з липня 2013 року припинив виплачувати їх заробітну плату, внаслідок чого станом на 31.12.2013 року сума заборгованості становить 14 420 грн. Просить суд стягнути з відповідача на її користь 14 420 грн. заборгованості по заробітній платі та визнати їх відносини трудовими. В судове засідання позивач не з'явилася, подала заяву про проведення розгляду справи без її участі, підтримання позовних вимог у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечила. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. У відповідності до ст.224 ЦПК України суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності представників відповідачів на підставі наявних у справі доказів, проти чого представник позивача не заперечує. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 01.12.2012 року по 31.12.2013 року працювала у Товаристві з обмеженою відповідальність «Львівській автобусні заводи» на посаді бухгалтера, про що свідчать відповідні записи №25-26 у трудовій книжці позивача (а.с.10). 01.04.2013 року позивач звільнена наказом №6-к за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України (а.с.6 на звороті). Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Матеріалами справи встановлено, що 01.12.2012 року між ТзОВ «ЛАЗИ», надалі замовник в особі генерального директора Дзунзи В.В. з однієї сторони та [PERSON], надалі - виконавець, з другої сторони укладено цивільно-правовий договір (а.с.7) за яким замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання виконати роботи бухгалтера на строк з 01.12.2012 року до 31.12.2013 року. Разом з тим відповідачем велися табелі обліку робочого часу (а.с.8-13), наявна трудова книжка, а оплата проводилася згідно з розрахунковими листами (а.с.18). У відповідності до ч.1 ст.50 КЗпП України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків наявності підстав для звільнення від доказування. Згідно ст.24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. На підставі ст.48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню. У відповідності до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Суд враховує, що за трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва. За таких обставин суд дійшов висновку, що позовна вимога [PERSON] про виникнення між нею та відповідачем трудових відноси є обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню, оскільки позивачем суду представлено переконливі докази того, що відносини, які існували між нею та відповідачем, носили характер трудових, так як при прийомі на роботу було зроблено відповідний запис в трудовій книжці з указівною посади на її посаду, а при укладенні цивільно - правового договору такого запису не робиться. Крім того відповідачем велися табелі обліку робочого часу, а оплата проводилася згідно з розрахунковими листами. Частиною 1 ст.233 КзПП України передбачено працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Як визначено у ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці на підставі укладеного трудового договору. Оцінюючи докази у їх сукупності, оскільки у відповідача перед позивачем існує заборгованість із виплати заробітної плати, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити.

Outcome: approved