Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з відповідачем по справі перебувала у зареєстрованому шлюбі з 24.07.2011 року. Шлюб розірвано на підставі рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 29.03.2018 року по справі №132/878/18. Від даного шлюбу мають сина-[PERSON], [INFO]. Під час спільного проживання вона з відповідачем та сином часто їздили на відпочинок за кордон. На даний час вона має намір поїхати разом з сином до Росіїської Федерації м.Москва, де проживає її мати, проте відповідач позбавлений можливості з'явитися до нотаріуса для дачі дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без його супроводу, так як перебуває за кордоном. Крім того, після розірвання шлюбу відповідач надавав нотаріально засвідчену згоду на виїзд сина за кордон в період з 01.03.2018 року по 01.03.2019 року. За вказаних підстав позивач звернулась в суд з даним позовом. Позивач в підготовче засідання не з'явилася, проте в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за її відсутності без технічної фіксації судового процесу, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач в підготовче засідання також не з'явився, однак на електронну пошту суду 10.04.2019 року за вх.№413/19 надійшла заява про визнання позову та розгляд усправи за його відсутності. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. У відповідності до вимог ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. В зв'язку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.07.2011 року. Шлюб розірвано на підставі рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 29.03.2018 року по справі №132/878/18. Від даного шлюбу мають сина-[PERSON], [INFO]. Під час спільного проживання пощзивач з відповідачем та сином часто їздили на відпочинок за кордон. На даний час позивач має намір поїхати разом з сином до Росіїської Федерації м.Москва, де проживає її мати, проте відповідач позбавлений можливості з'явитися до нотаріуса для дачі дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без його супроводу, так як перебуває за кордоном. Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради №789-ХІІ від 27.02.1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, а у статті 18 даної Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003 р., яка ратифікована Україною Законом №166-У від 20.09.2006 року та набрала чинності для України з 1 квітня 2007р. зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. У відповідності до вимог статті 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Контитуцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За змістом положень статей 141, 150-152, 155, 157 СК України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані забезпечити дитині належні виховання, розвиток, матеріальне забезпечення. За загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Положеннями частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року №3857-ХІІ регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері. Відповідно до частини 1 статті 1 даного Закону громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. Згідно з пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. При цьому, відмовити у наданні такого права суд може тільки у тому випадку, якщо таке рішення шкодить найвищим інтересам дитини. З урахуванням вищезазначених обставин суд вважає, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню його світогляду та добре позначиться на духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, та не порушить прав відповідача як батька дитини, оскільки позивачкою ставиться питання про тимчасовий одноразовий виїзд за межі державного кордону з зворотнім поверненням на територію України. Таким чином, враховуючи, що виїзд за межі державного кордону України буде відповідати інтересам дитини та в жодному разі не порушує права відповідача щодо його прав та обов'язків відносно сина, а також той факт, що в судовому засіданні не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування за кордоном, суд приходить до висновку про задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved