Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Артемівську Донецької області про відшкодування моральної шкоди, завданої умовами виробництва, яка не спричинила втрати професійної працездатності, посилаючись на те, що вона, перебуваючи у трудових відносинах з публічним акціонерним товариством «Часівоярський вогнетривкий комбінат», 19 квітня 1952 року отримала виробничу травму ноги. Стверджує, що вперше втрата професійної працездатності була визначена 29 вересня 1967 року, про що зазначено у листі начальника Фонду соціального страхування від нещасних випадків у Донецькій області від 2 квітня 2004 року №423 та в подальшому 27 січня 2003 року висновком медико-соціальної експертної комісії їй безстроково встановлено третю групу інвалідності та 30% втрати професійної працездатності у звязку з травмою на виробництві. Стверджує, що внаслідок травми в неї порушилась нормальна життєдіяльність, вона не може повноцінно ходити, шкутильгає на ліву ногу, постійно відчуває фізичну біль, періодично проходить лікування, порушені відносини з оточуючими та близькими людьми, порушені плани на майбутнє. Просить суд, на підставі ст.ст.1, 21, 28, 34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на момент виникнення права на отримання компенсації моральної шкоди, стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду, яку визначає в еквіваленті 30\~000 грн. У судовому засіданні 3 червня 2016 року представник позивача надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, а також просить суд звернути увагу на рішення Апеляційного суду Донецької області від 4 травня 2016 року по справі №219/613/16-ц, яке, на його думку, має преюдиціальне значення. У судове засідання 15 червня 2016 року не зявився, подавши заяву про подальший розгляд справи без його участі. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, надавши пояснення про те, що право на відшкодування шкоди виникло у позивача у 1967 році, до прийняття Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а відтак відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Артемівську Донецької області. Просить суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом установлено, що [PERSON], зокрема, з 22 березня 1951 року до31 липня 1975 року включно перебувала у трудових відносинах з відповідачем, який є правонаступном Часів-Ярського рудоуправління, ВРП Часів-Ярського вогнетривкого комбінату, Часів-Ярського заводу вогнетривких виробів, про що свідчать відповідні записи у трудовій книжці, виданій на імя позивача (а.с.9-11). Серед іншого, зокрема, з 22 березня 1951 року до 4 вересня 1951 року включно перебувала на посаді шляховою робочою; з 5 вересня 1951 року до 31 травня 1953 року включно на посаді причіпника; з 1 червня 1953 року до 8 жовтня 1954 року включно в дитячому садку технічкою; з 9 жовтня 1954 року до 9 травня 1956 року включно в ОРС кухонним працівником; з 10 травня 1956 року до 16 червня 1961 року включно помічником повара столової №9; з 17 червня 1961 року до 15 вересня 1964 року включно поваром столової №1; з 16 вересня 1964 року до 25 листопада 1964 року помічником повара столової №8; з 26 листопада 1964 року до 9 квітня 1965 року включно помічником повара столової №7; з 10 квітня 1965 року до 9 грудня 1969 року включно поваром ІІІ розряду столової №7; з 10 грудня 1969 року до 31 серпня 1974 року включно помічником повара столової №8; з 1 вересня 1974 року до 31 липня 1975 року включно поваром IV розряду столової №3. З 31 липня 1975 року звільнена з роботи за власним бажанням. Згідно з актом №29 про нещасний випадок, повязаний з виробництвом, складеним 19 квітня 1952 року за підписом начальника цеху, головного інженера голови рудкому Часів-Ярського рудоуправління (а.с.12-13), 19 квітня 1952 року о 13.50 год. з [PERSON], причіпником, стався нещасний випадок [PERSON] підїжджала зі завантаженою партією вагонеток на нижні плити та стала лівою ногою на раму вагонетки, що було заборонено, і вирішила проштовхнути 4 вагонетки, які стояли спереду, перша з яких була забурена, внаслідок чого отримала травму лівої ноги відкритий перелом лівої гомілки, а також травматичну ампутацію другого, третього пальця. За довідкою серії ЯЮ №056926, випискою з акту огляду форми №4 (а.с.24), 26 вересня 1967 року лікарсько-трудовою експертною комісією проведено огляд [PERSON] та встановлено діагноз: перелом лівої гомілки, суглоба малогомілкової кістки, який неправильно зрісся; обмежене пересування через відсутність усіх пальців на лівій ступні. Група інвалідності третя; причина інвалідності трудове каліцтво. Трудова рекомендація: може виконувати роботи, наприклад, працівника на кухні. Строк переогляду безстроково. Листом начальника відділу виконавчої дирекції Фонду в місті Артемівську Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві в Донецькій області від 2 квітня 2004 року №423 (а.с.30) [PERSON] відмовлено у здійсненні одноразової страхової виплати на підставі Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», оскільки втрата професійної працездатності встановлена 29 вересня 1967\~року, тобто до набрання чинності Законом України «Про охорону праці». Така відмова оскаржена не була. Так, станом на 26 вересня 1967 року дату огляду [PERSON] та встановлення третьої групи інвалідності безстроково, діяли лікарсько-трудові експертні комісії, які у своїй діяльності керувались, зокрема, Положенням про лікарсько-трудові експертні комісії, затвердженим [PERSON] Міністрів СРСР від 5 листопада 1948 року №4149. Згідно з п.11 вказаного Положення лікарсько-трудові експертні комісії приймають на огляд за наявності ознак стійкої втрати працездатності (інвалідності). Зазначене відповідало також положенням [PERSON] Міністрів УРСР від 18 листопада 1948 року №2701 «Про організацію роботи лікарсько-трудових експертних комісій», [PERSON] Міністрів УРСР від 23 вересня 1952 року №3183 «Про заходи по поліпшенню роботи лікарсько-трудової експертизи в Українській РСР» та [PERSON] Міністрів УРСР від 27 січня 1962 року №88 «Про внесення змін в Положення про лікарсько-трудові експертні комісії (ЛТЕК)». Крім того, у відповідності до абз.2-3 п.2 Інструкції з визначення груп інвалідності, затвердженої Міністерством здоровя СРСР та ВЦРПР 1, 2 серпня 1956 року, підставою для встановлення групи інвалідності було стійке порушення працездатності, яке призводить хворого до необхідності припинення професійної праці на тривалий період чи значних змін умов праці. До значних змін чи полегшень в роботі відносяться ті, які призводять до втрати чи зниження кваліфікації чи різкого зменшення обєму трудової діяльності. При незначному ступеню стійкого порушення працездатності, коли для продовження роботи у своїй професії потрібні лише невеликі зміни чи полегшення умов праці, які реалізуються без шкоди для кваліфікації чи обєму трудової діяльності, відповідний висновок видається лікувальним закладом без направлення хворого на ЛТЕК. Таким чином, встановлення третьої групи інвалідності безстроково у звязку з трудовим каліцтвом [PERSON] лікарсько-трудовою експертною комісією 26 вересня 1967 року свідчить про встановлення стійкої втрати працездатності вперше. Визначення ступеня стійкої втрати працездатності законодавством, чинним у той час, не передбачалось. Зважаючи на цитоване Положення про лікарсько-трудові експертні комісії, затверджене [PERSON] Міністрів СРСР від 5 листопада 1948 року №4149, поняття «стійка втрата працездатності» та «інвалідність» вживались як синонімічні. Звертає на себе увагу також те, що рекомендована виконувана робота працівник на кухні значно відрізнялась від роботи, яку до трудового каліцтва виконувала [PERSON] причіпник. В подальшому, на підставі чинних на той час нормативних актів, довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 2-18 АВ №079555 (а.с.14), виданою Медико-соціальною експертною комісією м.Артемівська, ступінь втрати професійної працездатності [PERSON] внаслідок травми 19 квітня 1952 року визначено як 30% безстроково. Дата огляду первинно 27 січня 2003 року. Відповідно до довідки до акта огляду Медико-соціальної експертної комісії м.Артемівська серії МСЕ №075583, виданої 27 січня 2003 року (а.с.15), [PERSON] повторно встановлена третя група інвалідності з причини трудового каліцтва безстроково. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 4 травня 2016 року у справі №219/613/16-ц за позовом [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат», третя особа - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Артемівську Донецької області про відшкодування моральної шкоди, у задоволенні позову відмовлено (а.с.32-26). Вказаним рішенням встановлено, що вперше стійка втрата професійної працездатності [PERSON] була встановлена висновком медико-соціальної експертної комісії 27 січня 2003 року. Частиною 3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, суд зауважує, що стійка втрата професійної працездатності [PERSON] вперше у процентах встановлена висновком медико-соціальної експертної комісії 27 січня 2003 року. Однак прийняття лікарсько-трудовою експертною комісією рішення про встановлення [PERSON] третьої групи інвалідності 26 вересня 1967 року стало наслідком встановлення стійкої втрати [PERSON] працездатності вперше саме цим органом. Нормативно-правові акти, на основі яких діяли лікарсько-трудові експертні комісії станом на 26 вересня 1967 року не були предметом дослідження у справі №219/613/16-ц. Відтак обставини, встановлені у справі, яка розглядається, за участю осіб, які беруть участь у цій справі, є новими. Суд враховує те, що відповідно до розяснень, які містяться в пп. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23\~вересня 1999\~року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону від 14 жовтня 1992 року №\~2694-XII «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року №\~229-IV), КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Вказана [PERSON] Пленуму Верховного Суду України прийнята 27 березня 1992 року та відображала положення чинного на момент її прийняття законодавства, що і було підставою для висновку про те, що право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Лікарсько-трудові експертні комісії на той час уже не діяли у звязку з прийняттям [PERSON] Кабінетом Міністрів України від 22 лютого 1992 року №83 «Про затвердження Положення про медико-соціальну експертизу і Положення про індивідуальну програму реабілітації та адаптації інваліда». Крім того, Верховний Суд України у своїй постанові від 18 квітня 2012 року у справі №6-26цс12 висловив правову позицію про те, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Верховний Суд України не повязує виникнення такого права, зокрема, з прийняттям відповідного рішення конкретним органом. При цьому підстави для сумнівів у рішенні лікарсько-трудової експертної комісії, яка діяла в межах наданих повноважень, відсутні. На момент встановлення стійкої втрати працездатності рішенням лікарсько-трудової експертної комісії від 26 вересня 1967 року про встановлення інвалідності [PERSON], не діяли норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», прийнятого 23 вересня 1999 року, який набрав чинності 1 квітня 2001 року, що давало би право на відшкодування моральної шкоди у звязку з травмою на виробництві за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed