Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за собою право власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне. Спірна квартира належала на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від [INFO] року. [INFO] [PERSON] помер. Протягом десяти років до смерті останнього він та позивачка проживали однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. Позивачка до смерті здійснювала догляд за чоловіком і за спільні кошти його поховала. В спірній квартирі з 08.05.2001 року зареєстровано місце проживання позивача на підставі рішення Мінського районного суду м.Києва від 16.04.2000 року, яким визнано за нею право користування спірною квартирою. Отже, понад 30 років (з 1989 року) позивачка постійно, відкрито та безперервно проживає в спірній квартирі, а тому має право на визнання за нею право власності за набувальною давністю. Відповідач подав відзив на позов, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на відсутність підстав для набуття права власності за набувальною давністю. В судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали. Позивач, будучи допитаною в якості свідка, повідомила про те, що після смерті чоловіка проживає в спірній квартирі одна, сплачує житлово-комунальні послуги, утримує квартиру. Представник відповідача до суду не з`явився, у відзиві просив розглянути справу за його відсутності. Суд ухвалив розглядати справу за відсутності представника відповідача. Заслухавши учасників справи, дослідивши її матеріали, судом встановлено наступне. Квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від [INFO] року. [INFO] [PERSON] помер. В спірній квартирі з 08.05.2001 року зареєстровано місце проживання позивача на підставі рішення Мінського районного суду м.Києва від 16.04.2000 року, яким визнано за нею право користування спірною квартирою. Зі змісту вказаного рішення вбачається, що постійне проживання позивача у спірній квартирі разом з [PERSON] та ведення з ним спільного господарства свідчить про набуття нею права користування спірним житловим приміщенням. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного законодавства і цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення добросовісність поведінки заявника на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Як встановлено судом, позивач володіє та користується спірною квартирою на підставі рішення Мінського районного суду м.Києва від 16.04.2000, яким визнано за нею право проживання у ній. Наявність такого рішення свідчить про існування законних підстав для володіння нею протягом строку набувальної давності, у зв`язку з чим відсутня сукупність умов, з якими законодавець пов`язує можливість набуття права власності за набувальною давністю. Безперервне користування квартирою, понесення витрат на її утримання, догляд не спростовують висновків суду, що викладені вище та не зумовлюють набуття права власності на спірну квартиру за позивачем. З цих підстав суд приймає рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed