Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 13.01.2014 року між нею та [PERSON] укладено попередній договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]О за реєстровим № 15. Згідно умов якого, останні домовилися про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу 8/100 часток житлового будинку (зазначених в технічному паспорті як квартира під номером 5 (пять) номер будинку 132 «Б», що належало відповідачу на праві приватної власності відповідно до Свідоцтва про право власності серії САЕ № 548935 від 12.11.2012 року. Відповідно до п. 2.1. попереднього договору сторони домовились укласти та нотаріально посвідчити основний договір не пізніше 15.07.2015 року за ціну 389 588 грн. 55 коп., за ринковим курсом валют на день укладання цього договору еквівалентно 46 995 доларів США. Зазначила, що на день підписання попереднього договору, вона передала, а відповідач отримала 182 380, 00 грн., що еквівалентно 22 000 доларів США, а решта суми в розмірі 24 995 доларів США, позивач зобовязалась сплатити до 15 липня 2015 року рівними частинами. У період з 15.04.2014 року по 17.06.2015 року позивач сплатила відповідачу кошти за названу квартиру у розмірі 13\~300 доларів США, тобто станом на 17.06.2015 року останньою було сплачено за квартиру суму в загальному розмірі 35\~300 доларів США та залишилася несплачена сума в розмірі 11\~695 доларів США, яку необхідно було сплати в обумовлений попереднім договором строк до 15 липня 2015 року. Однак, у звязку з тим, що позивач не могла виплати суму в розмірі 11\~695 дол. США, до 15.07.2015 року між сторонами 10.07.2015 року було укладено додаткову угоду № 1 до попереднього договору, згідно якої сторони домовилися укласти та нотаріально посвідчити основний договір не пізніше 09.07.2016 року. Зазначила, що 29.06.2016 року нею були виконані у повному обсязі вимоги зазначеної додаткової угоди, що підтверджується розпискою написаною відповідачем. Проте, станом на день подачі позову до суду сторони, не можуть укласти основний договір купівлі продажу, так як відповідач не зявляється на обумовлені дати зустрічі у нотаріуса посилаючись на зайнятість або взагалі уникає розмови. У звязку з чим позивач змушена була звернутися до суду та просить суд, визнати договір купівлі-продажу 8/100 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: вулиця Ново-Київська, в селі Нові Петрівці, Київської області, Вишгородського району, укладений між нею та [PERSON] дійсним; визнати за нею право власності на 8/100 часток зазначеного житлового будинку; стягнути з відповідача на її користь витрати по сплаті судового збору. 20.09.2017 року уточнивши свої позовні вимоги просила вважати укладеним правочин у вигляді додаткової угоди № 1 від 15 липня 2015 року до попереднього Договору посвідченого 13 січня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №15; визнати договір купівлі-продажу квартири під номером 5 номер будинку 132 «Б», що знаходиться за адресою: вул. Ново-Київська, в с. Нові Петрівці, Київської області Вишгородського району, укладений між нею та [PERSON] дійсним та визнання за ним права власності. Представник позивача будучи присутнім у судових засіданнях уточнив вимоги позову, відмовився від визнання права власності, інші вимоги просив задовольнити, згодом подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судові засідання не зявлялася, про дату та час слухання справи була повідомлена належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями, які знаходяться в матеріалах справи, заяви про розгляд справи за його відсутністю до суду не надходило, тому суд, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі відповідача. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. У ст. 10 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 13.01.2014 року між [PERSON], від імені якої діяв [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]О за реєстровим № 15, згідно умов якого, останні домовилися про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу 8/100 часток житлового будинку зазначених в технічному паспорті як квартира під номером 5 номер будинку 132 «Б», що належало відповідачу на праві приватної власності відповідно до Свідоцтва про право власності серії САЕ № 548935 від 12.11.2012 року. Відповідно до п. 2.1. попереднього договору сторони домовились укласти та нотаріально посвідчити основний договір не пізніше 15.07.2015 року за ціну 389 588 грн. 55 коп., за ринковим курсом валют на день укладання цього договору еквівалентна 46 995 доларів США. Згідно п. 2.3 цього ж договору [PERSON] на день підписання попереднього договору, передала, а [PERSON] від імені якої діяв [PERSON] отримав 182 380, 00 грн., що еквівалентно 22 000 доларів США, а решта суми в розмірі 24 995 доларів США, [PERSON] зобовязалась сплатити до 15 липня 2015 року рівними частинами щоквартально (а.с. 7). Відповідно до акту прийому-передачі від 01 лютого 2014 року, підписаний між [PERSON] та [PERSON], остання передала позивачу ключі від вказаної квартири з правом на користування квартирою, проведення ремонту, сплати комунальних платежів та проживання зі своєю сімєю (а.с. 13). 10.07.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до попереднього договору, згідно якої сторони домовилися укласти та нотаріально посвідчити основний договір не пізніше 09.07.2016 року. Як вбачається з розписок, долучених до матеріалів справи, [PERSON], 29.06.2016 року передала на користь [PERSON] остатній, повний розрахунок за квартиру зазначену в попередньому договорі, а остання підтвердила про повне виконання [PERSON] умов договору, те що вона не має жодних претензій. Крім, того відповідач зобовязалась 30.06.2017 року зявитися до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] для укладення основного договору купівлі продажу (а.с. 8 зворот, 9-11). Однак, як було встановлено у судовому засідання, [PERSON] на укладення основного договору не зявилася. Як вбачається, зі свідоцтва від 15 листопада 2016 року, зареєстровано в реєстрі за № 2025 приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу [PERSON] посвідчила, що [PERSON] 15.11.2016 року о 13 год. 20 хв. знаходилась у приміщенні приватного нотаріуса [PERSON], за адресою м. Обухів, вул. Київська, 164 оф. 147 Київської області (а.с. 20). Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною 2 статті 220 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Оскільки позивач не має можливості посвідчити нотаріально договір купівлі-продажу, а тому позивач обрав вірний спосіб захисту свого права, і суд може розглядати вимоги щодо визнання нікчемного правочину дійсним. Таким чином, визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб,а тому позов слід задовольнити. Згідно частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача по справі на користь позивача підлягає до стягнення сума витрат понесених позивачем по справі, а саме: витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: approved