Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-28 00:00:00

Позивач звернувся із позовною заявою до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», товариства з обмеженою відповідальністю «Люкстрейдкомпані Київ» про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (продавець) та ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» (покупець), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охріменко М.С. та зареєстрований в реєстрі за № 619. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що квартиру [ADDRESS] було відчужено на підставі договору купівлі продажу від 13.08.2014 укладеному між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (продавець) та ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» (покупець), з порушенням вимог ст.ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеки». Ухвалою суду від 25.12.2015 у справі відкрито провадження та призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 31.12.2015 задоволено заяву представника позивача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення позову, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , з забороною ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» вчиняти будь-які дії, спрямовані на розпорядження зазначеною квартирою у будь-який спосіб. На виконання положень п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, яка набула чинності 15.12.2017, у справі проведено підготовче засідання. Ухвалою суду від 25.02.2019 закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті. Представники позивача в судовому засіданні просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» посилаючись на заперечення надані суду раніше у відзиві на позовну заяву та заперечення, а також додаткові пояснення проти позову, заперечував проти задоволення позовних вимог позивача та просив відмовити у задоволенні позовної заяви в повному обсязі. Представник «Банк «Фінанси та Кредит» в судове засідання не з`явився, присини неявки суду невідомі. Подав відзив та заперечення на позовну заяву, в яких заперечував проти позовних вимог позивача, вважає позовні вимоги надуманими та просив відмовити у задоволенні позовної заяви в повному обсязі. З`ясувавши обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає, що в позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що 04.10.2007 між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є АТ «Банк «Фінанси та Кредит» (надалі - Банк) та [PERSON] (надалі - Позичальник/Боржник) був укладений договір про відкриття Кредитної лінії № 1KL-M/2007 (із наступними змінами та доповненнями), відповідно до якого Позичальнику було надано кредитні ресурси на загальну суму 5050000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16,5 % процентів річних з кінцевим строком повернення кредитних коштів до 04.10.2022 (надалі - Кредитний договір). В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 04.10.2007 між Позичальником - [PERSON] (надалі - Іпотекодавець) та Банком (надалі - Іпотекодержатель) було укладено Іпотечний договір №б/н (надалі - Іпотечний договір), відповідно до якого Іпотекодавець в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором надав нерухоме майно, а саме: квартиру під номером [ADDRESS] . Зазначена квартира має загальну площу 193,00 кв.м., складається з 4 (чотирьох) житлових кімнат, житловою площею 130,40 кв.м. (надалі - Предмет іпотеки). У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору АТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся з позовною заявою до Печерського р/с м. Києва до [PERSON] , 3-тя особа: [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права продажу від імені Банку будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки, за початковою ціною, що має бути визначена на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної незалежним експертом на стадії оцінки майна під час таких дій. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10.10.2012 по справі № 2-1170/12 АТ «Банк «Фінанси та Кредит» було відмовлено в задоволенні позовних вимог. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25.06.2013 вказане рішення Печерського районного суду м. Києва було скасовано та ухвалено нове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права продажу від імені Банку будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки, за початковою ціною, що має бути визначена на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної незалежним експертом на стадії оцінки майна під час таких дій. Надано Банку всі необхідні повноваження для здійснення продажу квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] 13.08.2014 на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 25.06.2013 по справі № 22-ц/796/7079/2013 між Продавцем - АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та Покупцем - ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» було укладено оспорюваний Договір купівлі-продажу квартири під номером [ADDRESS] (надалі - квартира). Зазначена квартира має загальну площу 193,00 кв.м., складається з 4 (чотирьох) житлових кімнат, житловою площею 130,40 кв.м., відповідно до якого Продавець продав, а Покупець придбав вищезазначену квартиру за ціною у розмірі 3 986 000,00 грн. (три мільйони дев`ятсот вісімдесят шість тисяч гривень 00 копійок). Вищевказана ціна продажу була встановлено на підставі висновку незалежного оцінювача - суб`єктом оціночної діяльності про вартість майна від 11.08.2014, відповідно до якої встановлено, що ринкова вартість квартири становить 3986000,00 грн. Умовами оспорюваного Договору купівлі-продажу від 13.08.2014 встановлено, що спірний об`єкт нерухомості було відчужено АТ «Банк «Фінанси та Кредит» як Іпотекодержателем за Іпотечним договором, укладеним між Банком та Позивачем, який посвідчено ПН Київського МНО Степаненко Д.В. від 04.10.2007 за реєстровим № 2265, а також у відповідності до ст. 38 Закону України «Про іпотеку», п. 11.1. Іпотечного договору, рішення Апеляційного суду м. Києва від 25.06.2013 у справі № 22-ц/796/7079/2013, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 05.11.2013 у справі № 22-ц/796/7079/2013. В подальшому рішення Апеляційного суду м. Києва від 25.06.2013 у справі № 22-ц/796/7079/2013 було скасовано ухвалою ВССУ від 06.07.2016, а справу № 2/1170/12 передано на новий розгляд до Апеляційного суду м. Києва. 06.10.2016 Апеляційним судом м. Києва по справі № 2/1170/12 було ухвалено рішення, яким в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за договором про відкриття кредитної лінії №1KL-М/2007 від 04.10.2007 у сумі 23658660,58 грн. було звернуто стягнення на предмет іпотеки на квартиру із застосуванням визначеної ст. 38 Закону України «Про іпотеки» процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю АТ «Банк «Фінанси та кредит» права на продаж предмета іпотеки від власного імені будь-якій третій особі-покупцю на його власний розсуд за ціною на рівні, не нижчому за 4032000,00 грн. з наданням АТ «Банк «Фінанси та кредит» всіх необхідних повноважень для здійснення продажу квартири. В подальшому рішення Апеляційного суду м. Києва від 06.10.2016 у справі № 22-ц/796/7079/2013 було скасовано ухвалою ВССУ від 06.12.2017, а справу № 2/1170/12 передано на новий розгляд до Апеляційного суду м. Києва. 06.02.2018 Апеляційним судом м. Києва по справі № 2/1170/12 було винесено постанову, якою: - рішення Печерського районного суду міста Києва від 10.10.2012 скасувати, ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. - у рахунок погашення заборгованості [PERSON] за договором про відкриття кредитної лінії №1KL-М/2007 від 04.10.2007 у сумі 7753997,96 грн., яка складається із суми заборгованості по тілу кредиту у розмірі 4544999,92 грн., заборгованості по нарахованих відсотках у розмірі 2708998,04 грн., пені за простроченими нарахованими доходами за кредитом у розмірі 500000,00 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки: квартиру під номером [ADDRESS] загальною площею 193 кв.м, яка складається з чотирьох житлових кімнат, житловою площею 130,40 кв.м, що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 12.01.2005 на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 29.12.2004 № 2474-С/КІ, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 14.01.2005 в реєстровій книзі під реєстровим номером № 44241, із застосуванням визначеної ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу, шляхом надання Публічному акціонерному товариству «Банк «Фінанси та кредит» права на продаж предмета іпотеки від власного імені будь-якій третій особі-покупцю на його власний розсуд за ціною на рівні, не нижчому за 4 032 000 грн., з наданням Публічному акціонерному товариству «Банк «Фінанси та кредит» всіх необхідних повноважень для здійснення продажу квартири під номером [ADDRESS] . Крім того, резолютивною частиною постанови Апеляційного суду м. Києва по справі № 2/1170/12 від 06.02.2018 було також зазначено, що у зв`язку із виконанням рішення Апеляційного суду м. Києва від 25.06.2013 та звернення стягнення на предмет іпотеки, дане судове рішення в цій частині зверненню до виконання не підлягає. Постанова Апеляційного суду м. Києва 06.02.2018 по справі № 2/1170/12 набрала законної сили в день ії проголошення 06.02.2018 р. та не була оскаржена до Верховного Суду, тобто є остаточним рішенням у справі № 2/1170/12. Постанова Апеляційного суду м. Києва 06.02.2018 по справі № 2/1170/12 в частині того, що звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню обґрунтовано тим, що АТ «Банк «Фінанси та Кредит» виконало рішення Апеляційного суду м. Києва від 25.06.2013 шляхом укладання з ТОВ «Люкстрейдкомпані Київ» Договору купівлі-продажу від 13.08.2014. Таким чином, постановою Апеляційного суду м. Києва від 06.02.2018 по справі №2/1170/12 визнано законність укладення Договору купівлі-продажу від 13.08.2014 на виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 25.06.2013 по справі №2/1170/12 незважаючи на його скасування. Суд, враховуючи частину 4 статті 82 ЦПК України, вважає вищевказані обставини такими, що не потребують доказування, оскільки встановлені вищевказаними судовими рішеннями судів. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, Позивач в позовній заяві також посилається на грубі порушення Банком процедури продажу квартири, обумовлені статтями 38 та 39 Закону України «Про іпотеку», що на його думку призвело до порушень його законного права власності, гарантованого Конституцією України. Як вбачається з наявних в матеріалах справи документах та підтверджується поясненнями АТ «Банк Фінанси та Кредит» від 18.02.2016 (а.с. 64-66) 12.08.2013 [PERSON] та [PERSON] було направлено повідомлення про намір укласти Договір купівлі-продажу предмета іпотеки з будь-якою особою покупцем за вих. № 9-242200/7193 (а.с. 71). Вказане повідомлення було отримано 30.08.2013 (а.с. 72), тобто за 30 днів до дати укладання Договору купівлі-продажу від 13.08.2014 , що є належним доказом виконання Іпотекодержателем вимог ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Також матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] на виконання вимог ст. 38 Закону України «Про іпотеку» було направлено звіт про розподіл коштів від продажу за вих. № 9-242200/13499 від 19.08.2014 (а.с. 73-74), який було отримано останніми 03.09.2014 (а.с. 74). Крім того, з аналізу поданих сторонами доказів 07.08.2014 Банком було направлено вимоги до [PERSON] та [PERSON] про звільнення приміщення за вих. №9-242200/12949, які були отримані ними особисто 03.09.2014, що також підтверджується відповідними повідомленнями про вручення поштового відправлення. З аналізу тексту даних вимог також вбачається про повідомлення позивача про факт та результати укладення оспорюваного Договору купівлі-продажу квартири. Отже, доводи позивача щодо грубих порушень АТ «Банк «Фінанси та Кредит» процедури продажу квартири, які обумовлені статтями 38 та 39 Закону України «Про іпотеку», не відповідають дійсності та спростовуються наданими сторонами доказами, наявними в матеріалах цивільної справи. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Відповідно до п. 7 Постанови №9 Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Пунктом 50 рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) визначено, що вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання у мирне володіння майном повинно бути законним, а також передбачено, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом». Вираз «на умовах, передбачених законом» найперше вимагає, щоб відповідний захід мав певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, зможе передбачити його наслідки для себе (пункт 155 рішення Європейського суду з прав людини від 29.04.2003 у справі «Полторацький проти України»). Відповідно до частин 1-3, 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Визнаючи угоду недійсною на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України, потрібно встановити, якому саме закону чи іншому нормативному акту оспорена угода не відповідає. За змістом ч. 1 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про всій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Інших наслідків відповідальності іпотекодержателя приписами ст. 38 Закону України «Про іпотеку» не встановлено. Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Цивільним Кодексом та іншими законами може встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав, а тому суд під час розгляду і вирішенні цивільної справи визначає спосіб захисту виходячи із закону, який регулює конкретні правовідносини, і тих юридичних фактів, що обумовлюють виникнення цих правовідносин та цього спору. Таким чином, вирішуючи питання про визначення матеріально-правових заходів, застосування яких необхідно для поновлення порушеного права, потрібно виходити того, які саме наслідки порушення права, передбачені законом, якому не відповідає правочин. Так, недодержання іпотекодержателем вимог ст. 38 Закону України «Про іпотеку» щодо повідомлення іпотекодержателя про намір укласти договір продажу предмета іпотеки та відчуження такого майна за заниженою ціною є підставою відповідальності іпотекодержателя перед іпотекодавцем за відшкодування завданих збитків, а не підставою для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним. Аналогічні за змістом правові висновки містяться у постанові Верховного суду від 12.09.2018 по справі № 61/17792св18, які є обов`язковими для застосування на підставі ч. ст. 263 ЦПК України та ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів». Підсумовуючи вищевикладене можливо дійти висновку, що позивачем на виконання ч. 1 ст. 81 ЦПК України не доведено належними та допустимими доказами підстави своїх вимог, а обраний позивачем спосіб захисту є неналежним, що є підставою для відмови у позові. Проте, слід зазначити, що позивач не позбавлений можливості звернутися за захистом своїх прав у спосіб, передбачений ст. 38 Закону України «Про іпотеку» шляхом пред`явлення вимоги до Іпотекодержателя про відшкодуванням завданих збитків. Згідно ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішення зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Враховуючи, що у позові відмовлено в повному обсязі, заходи забезпечення позову накладені ухвалою від 31.12.2015 підлягають скасуванню. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладено на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed