Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

Позивач звернувся із вказаними позовними вимогами до відповідачів, просив визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації від 20 лютого 2013 року № 219590; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності від 20.02.2013 року, видане Департаментом міського господарства Одеської міської ради господарства на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.03.2012 року та на підставі розпорядження органу приватизації від 20 лютого 2013 року № 219590 [PERSON] на квартиру [ADDRESS], зареєстроване й записане у реєстрову книгу за № 8-24028; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] № 46, укладений 28.01.2014 року між [PERSON] та [PERSON]; зобовязати приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON]; витребувати у [PERSON] на користь Одеської міської ради квартиру [ADDRESS]; усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення [PERSON] із квартири [ADDRESS] у м. Одесі. В обґрунтування позову посилався на наступне. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 березня 2012 року по справі № 1522/5975/12 визнано за [PERSON] право користування квартирою № 4 по вул.Ніжинській, 31, в м. Одесі, на підставі якого 20 лютого 2013 року Департаментом міського господарства Одеської міської ради на підставі вказаного заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.03.2012 року та на підставі розпорядження органу приватизації від 20 лютого 2012 року № 219590 [PERSON] видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], яке зареєстровано і записано у реєстрову книгу за № 8-24028. На підставі зазначеного свідоцтва квартиру неодноразово перепродано. Втім, в подальшому, рішення суду на підставі якого [PERSON] отримано спірну квартиру, було скасовано, з огляду на що позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Як позивач [PERSON] звернувся до суду в іншому провадженні із позовом до відповідачів, згідно з уточненими вимогами якого просив визнати свідоцтво про право власності на житло квартиру [ADDRESS], видане 20.02.2013 року Департаментом міського господарства Одеської міської ради на підставі розпорядження органу приватизації від 20.02.2013 року № 219590 [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах, яке зареєстровано і записано у реєстрову книгу за № 8-24028, - дійсним. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси за [PERSON] в цій справі під час попереднього її розгляду судом визнано право права користування займаною квартирою № 4, будинку 31 по вул. Ніжинській в м.Одесі та зобовязано Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради укласти договір житлового найму спірної квартири. В подальшому, 20 лютого 2013 року Департаментом міського господарства Одеської міської ради оформлене свідоцтво про право власності на житло, видане на імя [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах, що зареєстровано і записано у реєстрову книгу за № 8-24028. Позивач вважає, що зазначене свідоцтво видано відповідно до чинних норм та правил, з огляду на що просить суд визнати його дійсним. Ухвалою суду від 18 вересня 2015 року позов Одеської міської ради до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, [PERSON], [PERSON], приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності, визнання договору купівлі-продажу недійсним, зобовязання скасувати державну реєстрацію, витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення з квартири, за участі третьої особи [PERSON], - обєднано в одне провадження разом з позовом [PERSON] до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Одеської міської ради про визнання права користування, визнання свідоцтва про право власності на житло дійсним, визнання права власності на квартиру без реєстрації права власності, за участі третіх осіб [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Представник Одеської міської ради в судове засідання зявився, свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, позовні вимоги за обєднаним позовом не визнав. В судове засідання зявились відповідачі, їхні представники, позовні вимоги Одеської міської ради не визнали, просили суд відмовити у їхньому задоволенні, позов [PERSON] просили задовольнити. Представник третьої особи [PERSON] в судове засідання зявився, заперечував проти задоволення позову Одеської міської ради, позов [PERSON] просив задовольнити. Інші учасники в судове засідання не зявились, про час та дату судового засідання повідомлялись належним чином. Суд дослідив матеріали справи, за результатами чого дійшов переконання, що позов Одеської міської ради слід задовольнити частково, у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити у повному обсязі, з огляду на таке. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін, показань допитаних судом свідків, представлених письмових доказів. Щодо фактичних обставин. 20 березня 2012 року заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси по справі №1522/5975/12 визнано за [PERSON] право користування квартирою № 4 по вул. Ніжинській, 31, в м. Одесі, житловою площею 13,01 кв.м., та зобовязано Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради укласти договір житлового найму на квартиру [ADDRESS], житловою площею 13,01 кв.м. з [PERSON]. Це судове рішення оскаржене відповідачем не було, набрало сили та було скероване на виконання. В подальшому, 20 лютого 2013 року Департаментом міського господарства Одеської міської ради на підставі вказаного заочного рішення суду м. Одеси від 20.03.2012 року та на підставі розпорядження органу приватизації від 20 лютого 2012 року № 219590 [PERSON] та [PERSON] видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], що зареєстроване й записане у реєстрову книгу за № 8-24028. 11.03.2013 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували право власності на вказану квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 12.07.2013 року [PERSON] та [PERSON] продали спірну квартиру [PERSON] за договором купівлі-продажу квартири від 12.07.2013 року № 719, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] Відповідачка [PERSON] 28 січня 2014 року продала спірну квартиру відповідачу [PERSON] за договором купівлі-продажу квартири від 28.01.2014 року, який є останнім набувачем спірної квартири. Втім, на час укладення останнього договору в силу ухвали Приморського районного суду м.Одеси заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.03.2012 року про визнання за [PERSON] права користування квартирою № 4 по вул. Ніжинській, 31, в м. Одесі, житловою площею 13,01 кв.м., вже було скасоване судом. Таким чином, рішення, на підставі якого [PERSON] та [PERSON] отримали можливість оформити у власність спірне нерухоме майно, що є предметом оскаржуваного договору, на сьогоднішній день є скасованим, правові підстави, відповідно до яких [PERSON] та [PERSON] набули право відчужувати спірний обєкт нерухомості, відпали; інші правові підстави, що б надавали їм право розпорядитися спірним майном судом за результатами розгляду цієї справи не встановлені. Стосовно вимог [PERSON] про визнання права користування спірною квартиро. Враховуючи, що позивач [PERSON] не заявив про відмову від позовної вимоги про визнання права користування спірною квартирою, що заявлено первинно у позовній заяві, поданій до суду 14.03.2012 року (а.с.2), суд зобовязаний дати оцінку та визначити обґрунтованість цих вимог також. Підставою для такого позову були твердження про проживання однією сімєю в спірній квартирі разом з [PERSON]. В якості непрямого доказу останніх обставин позивачем був акт, складений в КП «ЖКС «Порто-Франківський» (а.с.5). Втім, ці обставини за допомогою обєктивних допустимих доказів в судовому засіданні доведені не були. Ані факт проживання однією сімєю разом з [PERSON], ані факт проживання в спірній квартирі залишилися недоведеними цією стороною, якою в цілому не надано прямих доказів на підтвердження цих обставин. З огляду на наведене суд має надати критичну оцінку наведеним підставам поданого первинно [PERSON] позову. Таким чином судом не виявлено правових підстав для зайняття [PERSON] спірної квартири в цілому, що позбавляє його права посилатися на правомірність його дій з вселення до цього житла. Останнє є підставою для висновку, що позивач [PERSON] зайняв спірну квартиру самовільно без набуття жодної правової підстави для таких дій, навіть не констатуючи порушення ним порядку зайняття житла, передбаченого правилами статті 58 Житлового кодексу УРСР. За частиною 1 та 2 цієї статті на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Щодо вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28.01.2014 року. Умовою дійсності будь-якого правочину за вимогами ст. 203 ЦК України є повна відповідність між волею сторін та їх волевиявленням, що спрямовані на досягнення реального правового та фактичного результату, тобто реальних правових наслідків, за умови повної відповідності умов правочину вимогам чинного законодавства. Зміст права власності визначає повноважень особи на володіння, користування та розпорядження певним майном, а тому дії, спрямовані на заміну особи, якій належить лише титул власника, без мети реального настання правових наслідків, не можуть визнаватися судом правомірними, створювати для осіб правомірні права та обовязки, які не підлягають судовому захисту. При цьому, встановлення недотримання відповідачами вимог ст. 203 ЦК України, у логічному поєднанні зі ст. 215 ЦК України, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановленні ст. 203 ЦК України, дають підстави вважати, що договір купівлі-продажу, укладений 28 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] не є правомірним. Згідно зі ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. При цьому, як наголосив Пленум Верховного Суду України у постанові від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Вказаного висновку Верховний Суд України дійшов також і в узагальненні практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними за 2007 рік, згідно із яким якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має предявлятися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. В цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача). Таким чином, вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу та вимога про витребування майна від добросовісного набувача є взаємовиключними; позивач не був учасником оспорюваного договору, з огляду на що суд не вбачає достатніх правових підстав для застосування такого способу захисту цивільного права й визнання оспорюваного договору купівлі-продажу спірного майна недійсним. Щодо вимоги про витребування спірного майна у [PERSON]. Обставини набуття спірної квартири у володіння [PERSON] та інші обставини її набуття відповідачами дають суду підстави для висновку, що правомірний власник спірного майна, права та законні інтереси якого порушено, територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради має права вимагати повернення від відповідача [PERSON] спірну квартиру [ADDRESS] з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 330 Цивільного кодексу України якщо майно відчужене особою, яке не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. За ст. 388 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати майно добросовісного набувача у випадку, якщо воно вибуло з володіння власника не з його волі, іншим шляхом. Згідно із правовим висновком Верховного Суду України, викладеного у своєму рішенні від 16 квітня 2014 року по справі № 6-146 цс 13, за змістом ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Також, відповідно до п. 10 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України. Згідно з п.2 ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. За наведених обставин, враховуючи, що спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею, а саме: на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване за умови відсутності іншої правомірної підстави для отримання спірного майна та його набуття у володіння, користування чи у власність, суд має визнати вимоги позивача Одеської міської ради про витребування у відповідача [PERSON] спірної квартири [ADDRESS] обґрунтованим та таким, що підлягають задоволенню. Оцінюючи характер набуття володіння відповідачем [PERSON], суд констатує, що зі всіх встановлених обставин ця особа мала усі достатні обставини сумніватися у правомірності дій попередніх відчужувачів, які не вправі були здійснювати відчуження спірної квартири, оскільки не мали правових підстав для набуття права власності на неї. У цьому висновку суд має врахувати обставини набуття, неодноразовий (кількаразовий) перехід права власності протягом нетривалого проміжку часу від одних осіб до інших, що у своїй сукупності виключає можливість визнавати поведінку набувача добросовісною. При цьому, спірна квартира перепродавалася під час існування судових проваджень, в яких права на неї було предметом судового дослідження. Останній набував діяв необачливо, не перевіряючи права відчужувачів спірного майна на його перепродаж, не зясувавши, що перший власник [PERSON] не вселявся в спірну квартиру згідно з вимогами чинного законодавства, фактично самовільно захопивши її, що не могло пройти повз увагою оточуючого суспільства та мешканців сусідніх квартир. Останніми обставинами мав поцікавитися набувач перед набуттям спірної квартири, що могло б охарактеризувати його як доброго та добропорядного господаря. Недотримання цих вимог добросовісності та розумності позбавляє його права та можливості посилатися на добросовісність свого набуття спірної квартири. Попри істотність таких обставин, суд має їх визнати другорядними, оскільки сформульована Верховним Судом України правова позиція визначає спосіб вибуття спірного майна з володіння позивача територіальної громади як такий, що відбувся поза волею власника. [PERSON] набув володіння таємно та шляхом зловживання своїм удаваним (недійсним, несправжнім) правом. Згідно з ч. 2 ст. 399 Цивільного кодексу України право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником або іншою особою. Враховуючи зазначене, суд також вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача щодо виселення [PERSON] зі спірної квартири, оскільки правові підстави користування відповідачем квартирою відпали разом з втратою титулу права власності на спірне майно. Підставою для користування цією квартирою є виключно право власності, з витребування майна з його володіння його право припиняється, що приводить й до припинення усіх правомочностей, що витікають з такого субєктивного права особи на майно. Втім, в частині вимог про зобовязання приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] суд вважає за необхідне відмовити, оскільки суд не вбачає спору між вказаними сторонами, позивачем не доведено, що нотаріусом будь-яким чином були порушені права позивача; фактично зазначена вимога направлена на встановлення порядку виконання рішення, про що суд вважає за необхідне зазначити у резолютивні частині. При цьому, встановлені обставини за позовною заявою Одеської міської ради у своїй сукупності, а також висновки суду щодо відсутності підстав для правомірності набуття спірною квартирою [PERSON] цілком виключають можливість задоволення позову [PERSON] до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Одеської міської ради про визнання права користування, визнання свідоцтва про право власності на житло дійсним, визнання права власності на квартиру без реєстрації права власності, за участі третіх осіб [PERSON], [PERSON], [PERSON], з огляду на що суд відмовляє у задоволенні цього позову у повному обсязі. Додатково суд має констатувати, що заявлені вимоги позбавлені правового сенсу, такі способи не передбачено чинним законодавством в статусі способів захисту цивільних прав. При цьому, вимога про визнання права власності без реєстрації такого суперечить загальним засадам цивільного законодавства, не відповідає догмі права. Щодо визначення порядку виконання рішення суду. Згідно зі ст.217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. У звязку із зазначеним суд вважає за необхідне встановити порядок виконання рішення суду, вказавши, що це рішення суду є правовстановлюючими документом на нерухоме майно та є підставою для здійснення державної реєстрації права комунальної власності територіальної громади міста [PERSON] в особі Одеської міської ради на квартиру під №4, розташовану за адресою: місто Одеса, вулиця Ніжинська, будинок 31, загальною площею 19,9 кв.м., в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених України. За ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Outcome: partial