overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вимогами про стягнення з відповідача, на її користь, аліментів на утримання їх спільної дитини [PERSON] [INFO], щомісячно, в розмірі 10000 грн. Підставами позову є відмова відповідача від участі в утриманні дитини та обов'язок батьків утримувати дітей до повноліття визначений ст.180 СК України. Відповідач працює моряком, має нерегулярний мінливий заробіток приблизно 1800 доларів США щомісячно, здатен оплачувати аліменти на доньку. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, від пояснень відмовилась. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, відзиву не надав, заяви про розгляд справи без його участі не надав, причини неявки в судове засідання не повідомив. Позивач згодна на заочний розгляд справи. Суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Судом встановлено: Відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] від 24.05.2011 року батьками [PERSON] [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Довідкою №34 від 21.03.2018 року ОСМД «Престиж» підтверджено місце проживання дитини разом з позивачем (а.с.7). Докази на обґрунтування розміру аліментів у сумі 10000 грн. позивачем не надано. ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі (ч.1 ст.184 СК України). Позивачем не надано доказів наявності у відповідача нерегулярного, мінливого доходу, частину якого він одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, тому суд, захищаючи право дитини на утримання від обох батьків, приймає рішення про стягнення з відповідача аліментів у частці від доходу.

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вимогою до відповідача про визнання дійсною біржової угоди № Н/97-0445 купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 32,3 кв. м, яка складається з 1 кімнати житловою площею 16,9 кв. м., а також кухні, санвузла та коридору, укладену 16.05.1997 року Одеською універсальною товарною біржею «Центр» між [PERSON] та [PERSON] . Позов мотивується тим, що зазначений договір був укладений між сторонами і засвідчений Одеською універсальною товарною біржею «Центр». Умови договору позивач виконала в повному обсязі та передала відповідачу грошові кошти за вказану квартиру. У свою чергу, відповідач, також виконала умови договору, звільнила вказану квартиру. Право власності на придбану квартиру було зареєстровано позивачем у КП «ОМБТІ та РОН», про що 04.07.1997 року, за №725, стор.183, книга 79доп. зроблено відповідний запис. У зв`язку з зазначеним позивач вважала, що угода є укладеною та правомірною. На час укладання договору позивач та відповідач не знали, що договір підлягає нотаріальному посвідченню, так як згідно зі ст.227 ЦК УРСР в редакції 1963 року нотаріальному посвідченню підлягали тільки договори з купівлі-продажу будинків. На даний час позивачі не можуть розпорядитися своєю квартирою та реалізувати свої права, як власники цієї квартири, оскільки є протиріччя в правових нормах, діючих на час укладання договору щодо необхідності його нотаріального посвідчення. У підготовчому засіданні відповідач позов визнала. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 4 даної статті ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В зв`язку з тим, що відповідач позовні вимоги визнав в повному обсязі та визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення повністю.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вимогою про визнання [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: будинку [ADDRESS], з підстав визначених ч.2 ст.405 ЦК України. Позивач зазначила, що відповідач є її сином , в квартирі не проживає з 2008 року, за цей час житловим приміщенням не користувався, його речей в будинку немає, ніяких домовленостей про користування будинком з відповідачем не має, перешкод у користуванні житлом позивач не вчиняє. Позивач змушена сплачувати комунальні послуги за відповідача, що є порушенням її прав, так як вона є власником квартири. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, надала згоду на заочний розгляд справи. Відповідач в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином. Судом встановлено: Позивач є власникомбудинку [ADDRESS], що підтверджується договоромдарування від 21.08.1996 року (а.с.5). Відповідно до довідки №614 від 23.11.2015 року в будинку [ADDRESS], в будинку зареєстровані позивач та відповідач (а.с.9). Згідно актів складеними мешканцями вулиці Усатова, відповідач не проживає за зазначеною адресою з 2008 року (а.с.13,14). Доказів поважності причини відсутності відповідача за адресою - будинок [ADDRESS] не надано. Нормами ст.405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже судом встановлено, що відповідач втратив право користування будинком [ADDRESS], через свою відсутність в ньому без поважних причин понад один рік, та відсутність домовленості про порядок користування між позивачем та відповідачем. У зв'язку з чим, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вимогою про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом - квартирою [ADDRESS] . Підставою позову є відсутність відповідача та його не проживання в зазначеній квартирі протягом п`ятнадцяти років. Право користування відповідач набув через його усиновлення позивачем, як член сім`ї власника житла. Реєстрація відповідача у квартирі позивача вчиняє перешкоди останній у вільному розпорядженні майном. В судове засідання сторони не з`явились. Позивач надала заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач повідомлений про час, дату та місце судового засідання належним чином. Відзиву, заяв та клопотань не надав. Судом встановлено: [PERSON] та [PERSON] вселилися в квартиру [ADDRESS] 15.12.1995 року на підставі ордеру БО№1487 від 13.10.1995 року та зареєстровані за вказаною адресою з 15.12.1995 року. Факт не проживання відповідача за вказаною адресою протягом п`ятнадцяти років підтверджується актом про не проживання від 31.01.2020 року. Відповідно до ч. 1ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. В силу ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідно дост.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-ІУ від 11.12.2003р., зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщення. Зазначена норма вказує на достатність рішення суду, яке набрало законної сили про визнання особи такою, що втратила право користування житлом для зняття її з реєстраційного обліку відповідним органом. Зібрані по справі докази в їх сукупності вказують на те, що відповідач на спірній житловій площі більше шести місяців не проживає без поважних на те причин, належні її речі в квартирі відсутні. Відтак, пред`явлені позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають задоволенню шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вимогою про визнання відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме, квартири [ADDRESS] . Позивач зазначила, що відповідач, даній квартирі не проживає з 2011 року, за цей час житловим приміщенням не користувався, його речей в будинку немає, ніяких домовленостей про користування будинком з відповідачем не має, перешкод у користуванні житлом позивач не вчиняє. Від позивача надійшла заява в якій позовні вимоги підтримав, просив розглянути справу у його відсутність та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не заявилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про що в матеріалах справи є належні докази, жодних клопотань, відзиву до суду не надавала. За таких обставин суд, зі згоди позивача, ухвалює заочне рішення, згідно ст.280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивачу на підставі іпотечного договору від 25.01.2007 року на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Згідно довідки про склад сім`ї, виданої ОСББ «Суворовський - 233» від 21.03.2019 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані громадяни: - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 2010 року. - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 2011 року, син власника квартири. Відповідач не проживає в житловому приміщенні з 2011 року без поважних причин, про що складено акт про непроживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] від 06.03.2018 року, підписаний сусідами та завірений головою правління ОСББ «Суворовський-233». Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зібрані по справі докази в їх сукупності вказують на те, що відповідач на спірній житловій площі більше шести місяців не проживає без поважних на те причин, належні її речі в будинку відсутні. Відтак, пред`явлені позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають задоволенню шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вимогою про визнання відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою №243, будинку №35, по вул. Генерала Бочарова, в м.Одесі. Позов мотивований тим, що позивач разом з покійним чоловіком, який отримав ордер на вселення №112 від 05.02.1979 року, заселилися до квартири [ADDRESS]. Квартира не приватизована. В ній зареєстрована відповідач, яка 17 років назад переїхала до Російської Федерації де постійно проживає. Відповідач не сплачує комунальні послуги, не бере участі в утриманні квартири, чим порушує права позивача. Відповідач згодна на те, щоб її зняли з реєстрації, але приїхати до м.Одеси не хоче. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовну заяву. Відповідач в судове засідання не зявилась, про дату, час, місце судового засідання повідомлена належним чином. Судом встановлено: Відповідно до ордеру на вселення №112 від 05.02.1979 року, позивач з членами сімї заселилися до квартири [ADDRESS] та зареєстрували місце проживання за вказаною адресою. Заявою, надісланою на адресу позивача, відповідач надала згоду на зняття її з реєстрації. В додаток надала підтвердження постійного проживання в м.Волгограді Російської Федерації копію паспорта громадянина РФ, з відміткою про реєстрацію місця проживання. \~ \~ \~ \~Факт не проживання відповідача в квартирі [ADDRESS]\~з 2000\~року,підтверджується актом складеним за підписами жителів будинку №35, по вул. Генерала Бочарова, в м.Одесі [PERSON] (квартира №244), [PERSON] (квартира №246), [PERSON] (квартира №246). \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. \~ \~ \~ \~В силу ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. \~ \~ \~ \~Відповідно дост.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-ІУ від 11.12.2003р., зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщення. Зазначена норма вказує на достатність рішення суду, яке набрало законної сили про визнання особи такою, що втратила право користування житлом для зняття її з реєстраційного обліку відповідним органом. \~ \~ \~ \~Зібрані по справі докази в їх сукупності вказують на те, що відповідач на спірній житловій площі більше шести місяців не проживає без поважних на те причин, належні її речі в квартирі відсутні. Відтак, предявлені позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають задоволенню шляхом визнання відповідача\~таким, що втратив право користування жилим приміщенням. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вимогою про зміну розміру аліментів, що стягуються з відповідача, на утримання неповнолітнього сина [PERSON] [INFO], з 300 гривень щомісячно на 1\\4 частини з усіх видів доходів батька, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Позов мотивується тим, що в позивача змінився матеріальний стан, він погіршився так як дитина пішла до школи, що зумовило більше витрат на утримання дитини, тому аліментів, що виплачуються відповідачем в сумі 300 гривень, недостатньо для утримання дитини. Представник позивача надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи без його участі - не надав. Судом встановлено: Сторони є батьками [PERSON] [INFO] (а.с.5). Дитина проживає разом з матір'ю (а.с.6). Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 11.07.2005 року затверджено мирову угоду між [PERSON] та [PERSON], про встановлення розміру аліментів, на користь [PERSON], на утримання дитини [PERSON] [INFO], в сумі 300 гривень щомісячно. В силу ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Розмір аліментів може бути зменшено, якщо дитина перебуває на утриманні держави, територіальної громади або юридичної особи, за заявою батьків, уповноваженого територіальної громади, юридичної особи, на утриманні якої перебуває дитина, та за згодою органу опіки і піклування. Вирішуючи питання про збільшення розміру аліментів, в силу ст. 182 СК України, п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», судом звернуто увагу на той факт, що даних про працевлаштування та загальний дохід відповідача не представлено. Суд також враховує, що з 01 січня 2015 року прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить 1286,00 гривень, мінімальна заробітна плата - 1218,00 гривень, мінімальний розмір аліментів з одного з батьків на дитину віком від 6 до 18 років 1218,00 х 30 / 100 = 365,40 гривень. Отже, є достатні підстави для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вимогою про зняття арешту з квартири [ADDRESS], яка належить [PERSON], накладений постановою АА487369 від 16.10.2004 року підрозділом примусового виконання рішень ВДВС Одеського обласного управління юстиції. Позовна заява мотивується тим, що позивач є власником спірного майна відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29.08.2002 року. Право власності зареєстровано в КП «БТІ» ОМР. Влітку 2013 року позивач дізналася, що на квартиру накладено арешт виконавчою службою на підставі наказу господарського суду Одеської області. При зверненні до виконавчої служби встановлено, що підстави накладення арешту знищені відповідно до строків зберігання. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги. Відповідачі в судове засідання не з'явились, повідомлялись належним чином, причини неявки не повідомили. Представник третьої особи в судовому засіданні пояснила, що своїми діями прав позивача не порушувала. Судом встановлено: Позивач є власником квартири [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29.08.2002 року. Право власності зареєстровано в КП «БТІ» ОМР (а.с.9). Вищезазначене підтверджується довідкою КП «БТІ» ОМР від 08.07.2013 року (а.с.14). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав, за квартирою [ADDRESS] зареєстровано обтяження - арешт, на підставі постанови АА487369 від 16.10.2004 року підрозділом примусового виконання рішень ВДВС Одеського обласного управління юстиції (а.с.12). Постановою АА487369 від 16.10.2004 року, на підставі наказу господарського суду Одеської області №3/75-03-1893 від 06.07.2004 року, накладено арешт на майно боржника - ДП ДАК «Хліб України» «Одеський комбінат хлібопродуктів», а саме на квартири [ADDRESS] (а.с.13). Згідно відповіді Управління ДВС ГУЮ в Одеській області від 08.07.2013 року, на звернення позивача, 27.06.2013 року виконавче провадження завершено, виконавче провадження знищено (а.с.17). Відповідно до наказу господарського суду Одеської області №3/75-03-1893 від 06.07.2004 року, з ДП ДАК «Хліб України» «Одеський комбінат хлібопродуктів» стягнуто до бюджету держави 5 072 100,00 гривень (а.с.41). Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В силу ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України, визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Отже, судом встановлено невідповідність постанови про арешт майна боржника фактичним обставинам, тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вимогою про розірвання шлюбу з відповідачем, який зареєстровано 06.05.2011 року у Вербівській сільській раді Балаклійського района Харківської області, актовий запис №06. Мотивуючи позов, у позовній заяві вказує на те, що від шлюбу має сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя не склалося, між нею та відповідачем втрачено почуття любові і поваги один до одного. Шлюбні відносини фактично припинені, спільне господарство не ведуть. Подальше сумісне життя і збереження шлюбу неможливі. Спору про поділ майна немає. У судове засідання позивач не з'явилась, у наданій заяві зазначила, що підтримує позовні вимоги, просить розглянути справу за її відсутності, не заперечує проти ухвалення рішення при заочному слуханні справи у разі неявки відповідача. Відповідач у судове засідання неодноразово не з'явився (23.05.2014 року та 05.06.2014 року). Про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, в порядку ст.76 ЦПК України. Причину поважної неявки суду не повідомив. Заперечень проти позову не надходило. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному слуханні справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З матеріалів справи встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 06.05.2011 року (а.с.3). Від шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO] (а.с.6). Позивач на примирення не згодна, наполягає на розірванні шлюбу, оскільки шлюб носить формальний характер. За таких обставин суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та дитини. Згідно ст.51 Конституції України, ст.24 Сімейного кодексу України шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. За ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них або інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідач, яка під час державної реєстрації шлюбу, що розривається, змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]», зазначила про намір залишити шлюбне прізвище. На підставі ст.ст.110-112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved