Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду 09.11.2017р. з позовною заявою, в якій зазначила, що відповідач не надає їй та їх дитині матеріальної допомоги в добровільному порядку, а тому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], 21.06.2013р.н., в розмірі 1/3 частини з усіх видів доходів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця до досягнення дитиною повноліття. В судове засідання сторони не зявилися, про причини неявки не повідомили. Від позивача надійшла заява, якій вона зазначила, що підтримує позовні вимоги та просить розглянути справу у її відсутність. Також зазначила, що не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку. Судовий виклик направлявся відповідачеві за зареєстрованим місцем проживання, разом з тим адресована кореспонденція повернулась до суду без вручення через відсутність адресату за зазначеною адресою та його неявкою до відділу поштового зв'язку для отримання кореспонденції за поштовим повідомленням, що в контексті положень ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і відповідно до ч.5 ст.74, ст.77 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК) суд вважає як повідомлення відповідача належним чином. Відповідно до ст.224 ЦПК судом ухвалено рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Сторони мають спільну дитину син [PERSON], 21.06.2013р.н. /а.с.5/. Дитина проживає разом з позивачем окремо від відповідача і в добровільному порядку не надає ніякої матеріальної допомоги для забезпечення дитини. Зазначені обставини як і саме батьківство відповідача щодо дитини підтверджуються рішенням суду від 20.07.2017р., яким визнано батьківство відповідача щодо [PERSON], 21.06.2013р.н., яке набрало законної сили 19.09.2017р., а тому обставини, встановлені зазначеним рішенням суду не підлягають доказуванню. Відповідач є працездатною особою і не має на утриманні інших осіб. Оскільки відповідач в добровільному порядку не надає матеріальної допомоги на дитину, то позивач звернулась до суду з зазначеним позовом. Таким чином між сторонами існує спір, який виник з сімейних правовідносин із забезпечення утримання дружини та дитини, що регулюються Сімейним кодексом України (далі СК). Згідно ст.180 СК батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.181 СК за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ст.182 СК при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Варто звернути увагу, що законом не передбачений конкретний порядок визначення судом розміру частки з доходів платника аліментів, що підлягає стягненню в якості аліментних платежів. Натомість орієнтований розмір такої частки передбачений ч.5 ст.183 СК і складає одну чверть доходу платника аліментів у випадку їх стягнення на одну дитину. Отже законом передбачено, що такий розмір частки доходів відповідає засадам справедливості та є належним і достатнім заходом матеріального забезпечення дитини та виконання батьківського обов'язку. Відступлення від такого розміру допускається з урахуванням конкретних обставин спірних правовідносин. Разом з тим, всупереч вимог ст.61 ЦПК позивачем не надано суду доказів, які б свідчили що визначення частки в розмірі 1/4 є недостатнім для виконання батьківського обовязку відповідача. При цьому варто звернути увагу, що в твердій грошовій формі розмір аліментів з огляду на імперативний характер положень ч.2 ст.182 СК за будь-яких обставин не може бути меншим 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За таких обставин судом не встановлено підстав для визначення Оцінивши обставини справи суд вважає, що з огляду на принцип паритетності побудови сімейних відносин (ч.2 ст.1 СК) та зміст засад справедливості, добросовісності і розумності (ч.9 ст.7 СК), відповідач зобов'язаний надавати своїй дитині матеріальну допомогу у вигляді аліментних платежів в розмірі 1/4 частки з усіх видів його доходів, що є належним та достатнім заходом матеріального забезпечення дитини та виконанням батьківського обов'язку за рахунок якого існуватиме достатній баланс забезпечення інтересів дитини та недопущення надмірного обмеження прав та законних інтересів відповідача. Відповідно до положень ч.1 ст.191 СК аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо судових витрат, то згідно ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, судові витрати підлягають стягненню з відповідача в дохід держави і складаються із судового збору, розмір якого відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір» складає 640грн. Н підставі п.1 ч.1 ст.367 ЦПК суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial