Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-21 00:00:00

Позивач звернулась до Коломийського міськрайонного суду із позовом до [PERSON] треті особи: Коломийська міська рада, виконавчий комітет Коломийської міської ради, як орган опіки та піклування,про надання дозволу на виготовлення проїзних документів на виїзд малолітньої дитини за кордон та дозволу на такий виїзд без згоди та супроводу батька. Позовна заява обґрунтована тим, що рішенням Коломийського міськрайонного суду від 09 січня 2020 року шлюб між позивачем та відповідачем, розірвано. Позивачка зазначає, що виховує сина - [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що з часу розірвання шлюбу відповідач також бере участь у вихованні дитини, розвитком дитини цікавиться, матеріальну допомогу надає. Зазначає. що їй вдалось знайти роботу в Республіці Польща, а тому вона фактично залишилась там проживати разом з сином. В той же час відносини між сторонами погіршились. Відповідач надав свою згоду на відкриття візи та тимчасові поїздки. Малолітній син перебуває за кордоном більшість часу. Там створені умови для розвитку дитини, син відвідує навчальний заклад, він звик до навколишнього оточення та стилю життя, дитині комфортно проживати за кордоном. Однак, відповідач кардинально змінив своє відношення до перебування сина за кордоном та відмовляється надати дозвіл на виїзд сина за кордон, а термін нотаріальної згоди відповідача сплив 30 серпня 2020 р. Проте приїзд в Україну неможливий за умови відсутності можливості виїхати назад. Позивач зазначає, що неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд сина, але дані прохання залишені відповідачем без відповіді. Просить суд надати дозвіл на виготовлення проїзних документів на виїзд сина за кордон та дозволу на такий виїзд без згоди та супроводу батька до Республіки Польща терміном на 3 роки із обов`язковим поверненням дитини в Україну. До суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що дитина має зареєстроване місце проживання в м. Коломия. Заперечив щодо обґрунтування позовної заяви щодо обставин проживання дитини за кордоном, а саме зазначив про погане знання сином іноземної мови, у зв`язку з чим він зазнає булінгу від ровесників. Окрім цього звернув увагу суду на той факт, що позивач просить суд узаконити її протиправні дії щодо неповернення дитини на територію України після закінчення строку наданого ним раніше дозволу. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив позов задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач та його представник у судовому засіданні щодо позову заперечили, та просили у його задоволенні відмовити. Додатково зазначили, що відповідач згідний надати дозвіл на виїзд, але позивач не бажає повертати дитину в Україну та перешкоджає спілкуванню відповідача з дитиною в мережі Інтернет. Представники третіх осіб у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду повідомлялись належним чином. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю, а [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] (а.с. 11, 22). Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 09.01.2020 року шлюб між сторонами розірвано. Малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , залишено на проживання з матір`ю. Відповідач неодноразово надавав [PERSON] дозвіл на виїзд з [PERSON] за кордон (18-21). Згідно пояснень сторін сплив строк останнього з таких дозволів. 31 травня 2021 р. відповідач звернувся з заявою про сприяння поверненню дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові спекти міжнародного викрадення дітей (а.с. 70-71). Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст. 313 ЦК України, встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до п.п.2 п.7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 року №152 (із змінами) особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства чи за наявності виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа. Таким чином, оскільки сторони не перебувають у шлюбі, встановлений порядок виготовлення паспорта для виїзду за кордон без згоди батька. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: в тому числі і на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих кодексом. Позивачем до суду не надано доказів та не доведено, що виїзд дитини за кордон відповідатиме найкращим інтересам малолітньої дитини: [PERSON] . Суд вважає, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон на такий період, як зазначає позивач, без згоди батька, грубо порушуватиме його право на участь у вихованні дитини та фактично позбавить його можливості знати про місцезнаходження сина, умови проживання та інші обставини стосовно дитини, що є неприпустимим. Крім того, позивачем не зазначено конкретної адреси місця перебування дитини на території Польщі та не надано доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, що, в свою чергу, може створити ситуацію правової не визначеності та не прогнозованості. Такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 03.07.2019 у справі N 643/1090/17 (провадження N 61-28548св18). Тобто, позивачем в судовому засіданні не надано належних доказів, що саме такий виїзд за кордон відповідатиме якнайкращим інтересам дитини. За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позову, то у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed