Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою, процентів, три процента річних від простроченої суми та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що 09 січня 2019 року вона під розписку надала у борг [PERSON] на її прохання грошові кошти у розмірі еквівалентному 2000 (дві тисячі) доларів США та 500 (п`ятсот) ЄВРО, строком з 09 січня 2019 року до 10 квітня 2019 року. Факт передачі грошей відбувся за адресою підприємницької діяльності [PERSON] магазин « [INFO] » [ADDRESS] , де вона [PERSON] власноручно передала у власність, а [PERSON] прийняла у власність грошові кошти у розмірі еквівалентному 2000 (дві тисячі) доларів США та 500 (п`ятсот) ЄВРО, згідно курсу Нацбанку України на день укладення розписки про позику грошей, що становить 1 П8О = 28,0237 гривень (56047,40 гривень) та 1 ЕОК = 32,0592 гривень (16029,60 гривень), разом сума боргу згідно розписки про позику грошей складає (2000х28,0237) + (500х32,0592) = 72077,00 гривень, що підтверджується розпискою, написаною власноруч [PERSON] . Кошти [PERSON] зобов`язалась повернути не пізніше 10 квітня 2019 року. Однак, борг у розмірі 2000 (дві тисячі) доларів США та 500 (п`ятсот) ЄВРО позичальником добровільно повернуто не було. Вона неодноразово зверталась до [PERSON] з проханням повернути борг, але остання на її звернення не реагує. На підстав викладеного, просила стягнути з Стягнути з [PERSON] на свою користь суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 75383 (сімдесят п`ять тисяч триста вісімдесят три) гривень 57 коп., три процента річних від простроченої суми за весь час прострочення в сумі 2825 (дві тисячі вісімсот двадцять п`ять) гривень 81 коп., моральну шкоду у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн., витрати на правову допомогу у розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок та судовий збір\~у розмірі\~840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок. Представник позивача [PERSON] - адвокат Гончарова В.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримала у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові. Крім цього зазначила, що в разі неявки відповідача по справі не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася відповідно до вимог\~ст. 128 ЦПК України, у встановлений судом строк відзиву на позов не надала. Згідно до положення ч.3\~ст. 131 ЦПК України\~учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. У зв`язку з неявкою відповідачки та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку\~статті 280 ЦПК України, зі згоди представника позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності відповідачки та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням\~ст. 223 ЦПК України. Відповідно до ч.4\~ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Виходячи з викладеного, зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку представника позивача, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 09 січня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено усний договір позики, за яким відповідач отримала від позивача 2000 (дві тисячі) доларів США та 500 (п`ятсот) ЄВРО. Вказані обставини підтверджуються розпискою від 09 січня 2019 року, підписаною сторонами. Відповідно до розписки відповідач зобов`язалась повернути [PERSON] вказану суму в розмірі 2000 (дві тисячі) доларів США та 500 (п`ятсот) ЄВРО не пізніше 10 квітня 2019 року. У підтвердження отримання відповідачем грошових коштів представником позивача у судовому засіданні надано оригінал розписки, копія якої засвідчена належним чином та долучена до матеріалів справи. Незважаючи на досягнуту домовленість відповідач по сьогоднішній день взяті на себе зобов`язання не виконала, що в подальшому спричинило порушення прав позивача. Статтею 1046 ЦК України\~передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша\~статті 1049 ЦК України). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша\~статті 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі, електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За таких обставин, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі за № 6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року у справі за № 6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року у справі за № 6-996цс17, постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року, справа № 359/1227/16-ц, провадження № 61-12412св18. При цьому у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. З розписки повинно вбачатися як сам факт отримання в борг, тобто із зобов`язанням повернення, певної грошової суми, так і дата її отримання. Вказані правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 346/3978/15-ц, провадження №61-910св18, від 16 серпня 2018 року, справа № 516/97/16-ц, провадження № 61-25512св18, від 21 березня 2018 року, справа № 757/27533/15-ц, провадження № 61-8055св18. Статтею 545 ЦК України\~визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Відповідно до положень цивільного законодавства, сторони самостійно, на свій розсуд визначають умови договору, виконання яких в подальшому є для сторін обов`язковим. Відповідач, укладаючи договір позики, погодився з усіма його умовами: сумою грошових коштів, строком повернення та інше. Як вбачається, позивач свої зобов`язання за договором виконала, що підтверджено відповідною розпискою, але у визначений сторонами строк грошові кошти їй повернуто не було. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача також свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року, справа №707/2606/16-ц, провадження №61-28762св18; Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 26 вересня 2018 року, справа №483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18; Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 27 червня 2018 року, справа №712/14562/17-ц, провадження № 61-26174ск18. При цьому, суд виходить з того, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. (ст. 526 ЦК України). Статтею 533 ЦК України\~встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно ч.2\~ст.524 ЦК України\~сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч.3\~ст.533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах встановлених законом. Статтею 99 Конституції України\~встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти за розпискою від 09 січня 2019 року у добровільному порядку не повернуті, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в цій частині, а саме у розмірі еквівалентному 2000 (дві тисячі) доларів США та 500 (п`ятсот) ЄВРО, згідно курсу Нацбанку України на день укладення розписки про позику грошей, що становить 1 П8О = 28,0237 гривень (56047,40 гривень) та 1 ЕОК = 32,0592 гривень (16029,60 гривень), разом сума боргу згідно розписки про позику грошей складає (2000х28,0237) + (500х32,0592) = 72077,00 гривень, яка з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення складає 75383 (сімдесят п`ять тисяч триста вісімдесят три) гривні 57 коп. Враховуючи, що між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору, а відтак відповідач має сплатити позивачу за весь час прострочення повернення позики три проценти річних, встановлених згідно з вимогами ч. 2\~ст. 625 ЦК України. Передбачене частиною другою\~статті 625 ЦК України\~нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року N 6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій\~статті 625 ЦК України\~прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Оскільки відповідачем боргове зобов`язання за розпискою від 09 січня 2019 не виконане у встановлений строк, суд приходить до висновку про стягнення 3% річних від простроченої суми за 477 календарних днів прострочення, що складає (72077,00 грн. х 3% х477)/365 = 2825 гривень 81 коп. Відповідачем будь-яких доказів на спростування проведеного позивачем розрахунку суду не надано. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України,\~\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, аналогічне визначення міститься також в\~ст. 81 ЦПК України. В\~ст.13 ЦПК України\~зазначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача суму боргу за розпискою від 09 січня 2019 року з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 75383 (сімдесят п`ять тисяч триста вісімдесят три) гривень 57 коп. та трьох процентів річних від простроченої суми за весь час прострочення в сумі 2825 (дві тисячі вісімсот двадцять п`ять) гривень 81 коп. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до\~статті 611 ЦК України\~у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Наслідки порушення договору позичальником встановлені\~статті 1050 ЦК України, якою не передбачено такого виду відповідальності, як відшкодування моральної шкоди. Укладений між сторонами у справі договір позики також не містить цього виду цивільної відповідальності. Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в статтях\~23,\~1167 ЦК. Пункт 2 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму від 25 травня 2001 р. № 5, від 27 лютого 2009 року № 1) містить роз`яснення, згідно яких спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами\~Конституції України\~або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Оскільки положення норм закону, якими врегульовано правовідносини щодо договірних зобов`язань за договором позики, які б давали право одній із сторін договору на відшкодування моральної шкоди не передбачені, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди. Згідно ч. 1, ч.2\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно зі\~статтею 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. При зверненні до суду позивачем [PERSON] сплачено судовий збір у розмірі 2942,80 грн. (840,80 грн.+ та 2102 грн.), що підтверджується квитанціями №0.0.1692418092.1 від 30 квітня 2020 року та №0.0.1869758556.1 від 15 жовтня 2020 року. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму понесених ним судових витрат у розмірі частки задоволених позовних вимог, що становить 840,80 грн. Щодо стягнення судових витрат на професійну правову (правничу) допомогу згідно попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до частини 2\~статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При цьому, за приписами частини 3 наведеної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Європейський суд з прав людини при розгляді справ «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, «Пмайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року, «Двойних проти України» від 12.10.2006 року, «Меріт проти України» від 30.03.2004 року зазначав, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~(стаття 30) визначає, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно частини 3 статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини 8\~статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Як вбачається із договору про надання адвокатських послуг №05/20-ФО від 06.04.2020 року між позивачем та адвокатом Гончаровою Віоліною Юріївною, адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а клієнт зобов`язаний оплатити замовлення у порядку, строки та розмірі, обумовлені сторонами. Також матеріали справи містять розрахунок затраченого часу на участь у зазначеній цивільній справі та додаткову інформацію по здійсненій роботі на загальну суму 3500 грн., при цьому даний розрахунок є невід`ємною частиною договору про надання правової допомоги від 06.04.2020 року і є підставою для остаточного розрахунку з адвокатом. Тобто, оскільки позивачем надано документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення за рахунок відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3500 грн. 00 коп. На підставі вищезазначеного,

Outcome: partial