Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, у якому просить суд, відповідно до уточнених позовних вимог, надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої доньки [PERSON] [INFO], до Об»єднаних Арабських Еміратів з метою оздоровлення та відпочинку, в період з 10 липня 2017 року по 10 листопада 2017 року, без згоди та супроводу батька, та надати такий дозвіл на тимчасове багаторазове вивезення за корон неповнолітньої [PERSON] без зголи батька до досягнення нею шістнадцятирічного віку, надавши їй право на оформлення всіх, пов'язаних з перетинанням державного кордону України, документів для виїзду та в'їзду дитини в Україну. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач на даний час виїхав до Криму, що ускладнює процедуу виїзду за кордон неповнолітньої доньки, що шкодить інтересам дитини та не сприяє її розвитку. Позивач у судове засідання не з»явилась, надала заяву про те, що позовні вимоги підтримує, просить розглядати справу у її відсутності. Відповідач в судове засідання тричі не з'явився, причину відсутності суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Повідомлень щодо поважності причин його відсутності, заяви про слухання справи за його відсутністю та заперечень проти позову до суду не надходило. Судові повістки надсилались за адресою зазначеною в позові, однак поштові конверти повернулись до суду із зазначенням про закінчення терміну зберігання, або неявка адресата за отриманням. Відповідно до вимог ст. 27 ЦПК України сторони повинні добросовісно користуватися своїми правами. Згідно вимог ст. 77 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання, повістка вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає. Тому, суд вважає, що відповідач не з'явився в судове засідання без поважаних причин. В зв»язку з неявкою сторін по справі у судове засдання розгляд справи у відповідності до ст.197 ЦПК України ехнічними засобами не фіксувався. В зв»язку з повторною неявкою відповідача без поважних причин суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до копії свідоцтва про народження [NUMBER] від 08.06.2004 року, батьками [PERSON] [INFO], є [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER] від 01.11.2007 року, 01.11.2007 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано розірвання шлюбу Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №482. На даний час неповнолітня [PERSON] проживає з матір»ю [PERSON], відповідач проживає окремо, і у позивача є складнощі із отриманням згоди батька на виїзд дитини за кордон. Ухвалою Алуштинського міського суду АР Крим від 05.12.2013 року відповідачу тимчасово обмежено виїзд за межі України до повного погашення ним заборгованості по аліментах на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] у сумі 18484,95 грн.. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог з таких підстав. Відповідно до ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності до ст.2,3 протоколу № 4 Міжнародної Конвенції про захист права і основних свобод людини /1950р./, ратифікованої Законом України № 475-97-ВР від 17.07.1997р., кожна людина має право залишати будь-яку країну включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров'я або моралі, чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Будь-які вказані обмеження для реалізації права на виїзд за межі України неповнолітньої дитини - дочки позивачки, відсутні. Статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1989р., передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 2 ст.10 Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-12 від 27.02.1991р.: держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, в тому числі і власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб, і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Стаття 33 Конституції України встановлює, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 7 ст.7, ч. 2 ст.155 СК України: дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установленихКонституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду, та відповідно до п. 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року - за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Позивачка має можливість організувати відпочинок дитини за кордоном, однак відповідач фактично своєю поведінкою перешкоджає позивачці отримати дозвіл на виїзд дитини за кордон. Суд вважає, що виїзд неповнолітньої дитини позивачки за кордон, а саме до Об»єднаних Арабських Еміратів з метою оздоровлення та відпочинку, в період з 10 липня 2017 року по 10 листопада 2017 року, є доцільним, відповідає інтересам і бажанням дитини, та буде сприяти гармонійному та всебічному розвитку дитини. В позасудовому порядку позивачка не змогла отримати від відповідача згоду на виїзд дитини за кордон. Суд вважає необхідним усунути перешкоди у здійсненні вказаного права позивачки та її дитини, шляхом надання дозволу на виїзд неповнолітньої дочки позивачки за межі України в судовому порядку, а саме до Об»єднаних Арабських Еміратів з метою оздоровлення та відпочинку, в період з 10 липня 2017 року по 10 листопада 2017 року, а також надання дозволу позивачці на тимчасове багаторазове вивезення за кордон [PERSON] без згоди її батька до досягнення нею шістнадцятирічного віку, з наданням позивачу права на оформлення всіх, пов'язаних з перетинанням державного кордону України, документів для виїзду та в'їзду дитини в Україну, тому позовні вимги підлягають задоволенню.

Outcome: approved