Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

Позивач звернулась до відповідача з позовною заявою, в якій просила визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування даного позову зазначила, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 28 грудня 2005 року їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. Позивач з 12 липня 2003 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням суду від 27 жовтня 2014 року розірвано. Відповідач по справі зареєстрований у квартирі за адресою: [ADDRESS], з 08 липня 2007 року як член родини, однак з серпня 2014 року він там не проживає, особисті речі у квартирі відсутні. Позивач зазначає, що реєстрація відповідача не дозволяє їй розпоряджатися своєю власністю, крім того їй доводиться нести витрати по оплаті поточних платежів з урахуванням кількості зареєстрованих осіб. Позивач вказує, що вона не чинить відповідачу перешкод у користуванні квартирою, замки від вхідних дверей не змінювала, однак добровільно знятися з реєстрації він відмовляється, тому позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позов. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. До початку судового засідання відповідач подав заяву, в якій зазначив, що проти задоволення позову не заперечує та просить слухати справу у його відсутності. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши докази в їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини. Позивач, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28 грудня 2005 року, є власником квартири [ADDRESS] (а.с.8,23,39). Відповідно до довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 14 грудня 2017 року, виданої ОСББ «РОБОЧА 152-БЛОКИ 3/4/5/7/9», вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач, відповідач та їх малолітня донька [PERSON] (а.с.12,14). Також довідкою, наданою підрозділом ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській областівід 03 квітня 2018 року, встановлено, що відповідач [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [INFO] (а.с.36). У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 2\~ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Копією акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 15 березня 2018 року, встановлено, що відповідач за адресою: [ADDRESS], з серпня 2014 року не проживає (а.с.13). Дослідженими в судовому засіданні доказами поважні причини відсутності відповідача за місцем реєстрації не встановлені. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що відповідач не проживає в спірному житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, спроб вселитися не робив і ніхто не перешкоджав його проживанню або вселенню до нього, а тому вимоги позивача щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є законними та обґрунтованими. Згідно частини 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. По даній справі позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн. (а.с.1). Однак, частиною першою статті 142 ЦПК України встановлено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, враховуючи вимоги ч.1 ст. 141, ч.1 ст. 142 ЦПК України, позивачу з державного бюджету має бути повернуто 352,40 грн. (50% суми сплаченого судового збору), а інші 50% сплаченого судового збору мають бути стягнуті на користь позивача з відповідача.

Outcome: approved