Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом до до [PERSON] , [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу,- Макарчук Г.І., Бучанська міська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] помер її рідний дядько [PERSON] , 1933 року народження, про що виконавчим комітетом Ворзельської селищної ради Київської області складено відповідний актовий запис за № 12. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. До складу спадкового майна увійшли: - житловий будинок [ADDRESS] ; - житловий будинок [ADDRESS] ; - земельна ділянка площею 0, 1161 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 3210945600:01:032:0030, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємців першої черги за законом померлий [PERSON] не мав. У встановленому законом порядку, як племінниця спадкодавця, що має право на спадкування за правом представлення, у відповідності до ст. 1266 ЦК України, 24 березня 2017 року вона звернулася до Бучанської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де була заведена спадкова справа № 52/2017 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Під час ознайомлення із матеріалами спадкової справи їй стало відомо, що за життя спадкодавець [PERSON] розпорядився своїм майном, склавши 29 жовтня 2015 року заповіт, який був посвідчений 29 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Макарчуком Григорієм Івановичем, зареєстрований в реєстрі за №1514. Так, згідно заповіту, житловий будинок [ADDRESS] спадкодавець заповів відповідачу [PERSON] , а житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку за даною адресою заповів відповідачу [PERSON] . Проте, складений приватним нотаріусом на прохання [PERSON] заповіт не відповідає чинному законодавству, а тому не може вважатись дійсним. Її дядько [PERSON] мав стійкі розлади здоров`я, страждав на хронічне нервово - психічне захворювання, неодноразово знаходився на лікуванні в Київській обласній психоневрологічній лікарні № 2, а тому вважає, що на час складання заповіту він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. Вона до смерті опікувалась про спадкодавця, допомагала по господарству, викликала лікаря у разі необхідності та супроводжувала його до лікарні, похоронила його за власні кошти. Вважає, що оспорюваний правочин суттєво впливає на її законні права та охоронювані законом інтереси як спадкоємця за законом за правом представлення з наступних підстав. Як вбачається із тексту заповіту, він був складений приватним нотаріусом Макарчук Г.І. на прохання [PERSON] та з його слів. Текст заповіту було зачитано вголос свідками [PERSON] і [PERSON] . В заповіті також зазначено, що «у зв`язку із тим, що [PERSON] не може підписати заповіт власноручно, на його прохання та в його присутності текст заповіту підписала гр. [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий 23 червня 1999 року Ірпінським МВ ГУ МВС України в Київській області, яка проживає за адресою: [ADDRESS] ». Вважає, що відсутність в тексті складеного нотаріусом заповіту причин, з яких він не був підписаний спадкоємцем, є недодержанням в момент вчинення правочину вимог, які встановлені чинним законодавством. Нотаріус при посвідченні правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю уповноваженого представника встановлює його особу, а також перевіряє його дієздатність та обсяг наданих йому повноважень. Однак, в тексті оскаржуваного заповіту відсутні відомості щодо надання заповідачем повноважень на його підписання [PERSON] . В тексті оскаржуваного заповіту не зазначено про виконання нотаріусом даної норми, а саме прочитання особисто нотаріусом вголос тексту документу особі та відповідної відмітки про це, а лише зазначено, що «Ми свідки: [PERSON] та [PERSON] , зачитали цей заповіт вголос та поставили свій підпис на ньому». Вважає, що посвідчення заповіту у такий спосіб суперечить п. 6 Глави 9 Наказу № 296/5 від 22.02.2012 року. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У зв`язку з вищевикладеним просить суд визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 29 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Макарчуком Григорієм Івановичем, зареєстрований в реєстрі за №1514. Стягнути з відповідачів у справі на користь позивача понесені судові витрати в тому числі витрати на правову допомогу. В судовому засіданні позивач та її представника позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнав, просив у задоволенні відмовити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав, просив у задоволенні відмовити. В судове засідання третя особа приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Макарчук Г.І. не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В судове засідання третя особа Бучанська міська державна нотаріальна контора свого представника не направила, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. До суду від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи без їх участі. Суд, вислухавши обґрунтування позивача та її представника, заперечення представника відповідача [PERSON] , відповідача [PERSON] , допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , допитавши експертів [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові матеріали справи, копію спадкової справи № 52/2017 до майна померлого [INFO] [PERSON] , вважає позов таким, що підлягає до задоволення у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер рідний дядько позивача [PERSON] , 1933 року народження, про що виконавчим комітетом Ворзельської селищної ради Київської області складено відповідний актовий запис за № 12. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. До складу спадкового майна увійшли: - житловий будинок [ADDRESS] ; - житловий будинок [ADDRESS] ; - земельна ділянка площею 0, 1161 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 3210945600:01:032:0030, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємців першої черги за законом померлий [PERSON] не мав. У встановленому законом порядку, як племінниця спадкодавця, що має право на спадкування за правом представлення, у відповідності до ст. 1266 ЦК України, 24 березня 2017 року [PERSON] звернулася до Бучанської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де була заведена спадкова справа № 52/2017 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Під час ознайомлення із матеріалами спадкової справи позивачу стало відомо, що за життя спадкодавець [PERSON] розпорядився своїм майном, склавши 29 жовтня 2015 року заповіт, який був посвідчений 29 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Макарчуком Григорієм Івановичем, зареєстрований в реєстрі за №1514. Так, згідно заповіту, житловий будинок [ADDRESS] спадкодавець заповів відповідачу [PERSON] , а житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку за даною адресою заповів відповідачу [PERSON] . Проте, складений приватним нотаріусом на прохання [PERSON] заповіт не відповідає чинному законодавству, а тому не може вважатись дійсним. Відповідно до ст.. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, і, за змістом ч.3 ст. 202 ЦК України є однорідним правочином. Положеннями ст. 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до п. 1. ст. 215 ЦК України, недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою - статті 203 ЦК України є підставою недійсності правочину. Частиною 3 ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з вимогами частини 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Тобто вчиняючи правочин, фізична особа повинна усвідомлювати значення своїх дій та мати можливість керувати ними. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Дядько позивача [PERSON] мав стійкі розлади здоров`я, страждав на хронічне нервово - психічне захворювання, неодноразово знаходився на лікуванні в Київській обласній психоневрологічній лікарні № 2, що підтверджується медичними картками та історіями хвороб. Висновком судово-психіатричного експерта № 51-ц КЗ КОР «ОПНМО» відділення амбулаторних судово-психіатричних експертиз від 24.04.2019 встановлено, що [PERSON] страждав за декілька років до складання та підписання заповіту та страждав під час складення 29 жовтня 2015 року заповіту на органічне ураження головного мозку змішаного ґенезу (контузія 1943 року, гіпертонічна хвороба 2 ст., атеросклероз судин головного мозку, паркінсонізм), захворювання крові (анемія) з інтелектуально-мнестичним зниженням, яке досягло ступеню деменції та параноїчним синдромом, психопатизацією особистості. [PERSON] під час підписання заповіту 29.10.2015 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Сполучення індивідуально-психологічних особливостей та емоційно-вольових порушень, їх наростання у зв`язку з тривалими виснажливими соматичними захворюваннями, безпорадністю, залежністю від оточуючих, порушення контактів з родичами через підозрілість до них сприяли порушенню у [PERSON] здатності до вільного волевиявлення, а тому він не міг під час підписання заповіту 29.10.2015 усвідомлювати фактичний зміст власний дій та їх наслідків та прогнозувати наслідки власних дій. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що на час складання заповіту [PERSON] не міг розуміти значення своїх дій та не міг керувати ними. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Позивач до смерті опікувалась про спадкодавця, допомагала по господарству, викликала лікаря у разі необхідності та супроводжувала його до лікарні, похоронила його за власні кошти. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2000 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Як вбачається із тексту заповіту, він був складений приватним нотаріусом Макарчук Г.І. на прохання [PERSON] та з його слів. Текст заповіту було зачитано вголос свідками [PERSON] і [PERSON] . В заповіті також зазначено, що «у зв`язку із тим, що [PERSON] не може підписати заповіт власноручно, на його прохання та в його присутності текст заповіту підписала гр. [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий 23 червня 1999 року Ірпінським МВ ГУ МВС України в Київській області, яка проживає за адресою: [ADDRESS] ». Нормою ст. 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту: 1. Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. 2. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 207 ЦК України якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її доуцченням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Відсутність в тексті складеного нотаріусом заповіту причин, з яких він не був підписаний спадкоємцем, є недодержанням в момент вчинення правочину вимог, які встановлені чинним законодавством. Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», пункту 1 Глави 4, дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону України «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. Нотаріус при посвідченні правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю уповноваженого представника встановлює його особу, а також перевіряє його дієздатність та обсяг наданих йому повноважень. Однак, в тексті оскаржуваного заповіту відсутні відомості щодо надання заповідачем повноважень на його підписання [PERSON] . Пунктом 6 Глави 9 Наказу № 296/5 визначено, якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка. В тексті оскаржуваного заповіту не зазначено про виконання нотаріусом даної норми, а саме прочитання особисто нотаріусом вголос тексту документу особі та відповідної відмітки про це, а лише зазначено, що «Ми свідки: [PERSON] та [PERSON] , зачитали цей заповіт вголос та поставили свій підпис на ньому». Посвідчення заповіту у такий спосіб суперечить п. 6 Глави 9 Наказу № 296/5 від 22.02.2012 року. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2019 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно - правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1,8 Конституції України). Нормою ст. 1257 ЦК України визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Частина 2 даної статті визначає, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду дивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). На підставі вищевикладеного, оскільки доводи позивача знайшли своє підтвердження під час розгляду даної справи, то суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення. При цьому, стягненню з відповідачів солідарно підлягає судовий збір в сумі 640,00 грн. на підставі ст.. 141 ЦПК України.

Outcome: approved