Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-19 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом, якому просила визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення № 503-К від 19.09.2014 року відповідача; поновити її на посаді провідного юрисконсульта сектору юридичного забезпечення інспекції; стягнути з відповідача на її користь заробіток за час вимушеного прогулу; зобов»язати відповідача здійснити оплату листків непрацездатності; стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі подвійного посадового окладу за місцем роботи та покласти на відповідача судові витрати по справі. Позов обґрунтовує тим, що з 11.02.2013 року працювала в Державній інспекції сільського господарства в кіровоградській області на посаді провідного юрисконсульта. Наказом № 503-К від 19.09.2014 року була звільнена з даної посади відповідно до п.2 ст. 36 КЗпП. Про дане звільнення їй стало відомо після виходу на роботу з лікарняного, а саме 17.11.2014 року. Вважає дане звільнення незаконним, так як з 15.09.2014 року по 15.11.2014 року вона хворіла. Посилається на діюче законодавство України «Про працю», яким закріплено гарантію щодо недопущення звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності з ініціативи власника, крім п.5 ч.1 ст. 40 КЗпП, вимоги статей 235, 27-1 КЗаП України та ст. 23 ЦК України просить задовольнити позов. В судовому засіданні позивач уточнила позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зазначила суму 16 887,20 грн., щодо суми моральної шкоди та вказала суму 2 794 грн., від позовних вимог в частині оплати листків непрацездатності відмовилась та просила позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, надав суду заперечення та посилаючись на викладені в них обставини, просив відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Судом встановлено, що 11 лютого 2013 року [PERSON] звернулася із заявою до державної інспекції сільського господарства в кіровоградській області про призначення її на відповідну посаду на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника з 11 лютого 2013 року (а.с. 30). У своїй заяві позивач виразила свою волю на укладення строкового трудового договору, і відповідно, його припинення із настанням певної події - повернення з відпустки по догляду за дитиною основного працівника. На підставі вказаної заяви [PERSON], наказом № 29-к від 11 лютого 2013 року її було призначено на відповідну посаду тимчасово на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника [PERSON] (а.с. 31). 19 вересня 2014 року наказом Державної інспекції сільського господарства в Кіровоградській області № 503-к звільнено [PERSON] з посади провідного юрисконсульта сектору юридичного забезпечення, у зв'язку з закінченням строку трудового договору, за пунктом 2 статті 36 Кодексу законів про працю України (а.с. 28). Підставою для її звільнення став наказ Державної інспекції сільського господарства в Кіровоградській області від 19 вересня 2014 року № 502-к «Про повернення із соціальної відпустки [PERSON]» (а.с. 29). Така підстава для звільнення позивача стала можливою тому, що між позивачем та Інспекцією укладено строковий трудовий договір у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 23 Кодексу законів про працю України. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (у даному випадку - повернення на роботу працівниці з відпустки по догляду за дитиною). Про вказане наголошується, також, і в пункті 7 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року (із змінами та доповненнями) «Про практику розгляду судами трудових спорів». Тому, коли 18 вересня 2014 року основний працівник - [PERSON] звернулася до Інспекції із заявою про намір приступити до роботи, то Інспекція не мала законних підстав у відмові в задоволенні даної заяви та, відповідно, не мала підстав не припинити строковий трудовий договір із позивачем. При цьому, припинення строкового трудового договору по закінченню його строку, не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника. Власник чи уповноважений ним орган не зобов'язаний погоджувати чи іншим чином інформувати працівника про майбутнє звільнення. Суд вважає посилання позивача на пункт 17 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року (із змінами та доповненнями) «Про практику розгляду судами трудових спорів» є безпідставним, оскільки у вказаному пункті мова йде про розірвання трудового договору з ініціативи власника чи уповноваженого ним органу, за статтями 40, 41 Кодексу законів про працю України. У даному випадку підставою для розірвання трудового договору став факт закінчення строку, на який його було укладено, за згодою позивача, а відтак, ініціатива власника чи уповноваженого ним органу, передбачена статтями 40, 41 Кодексу законів про працю України, відсутня. Відповідно до роз'яснень Міністерства соціальної політики України, чинним законодавством України не заборонено звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності у зв'язку із закінченням строкового трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП). Стосовно оплати лікарняного листка за період роботи позивача, судом встановлено, що частково дана оплата була проведена, позивач відмовилась від позову в цій частині. Враховуючи вищевикладене у суду відсутні підстави для задоволення позову в частині поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Враховуючи вимоги статті 88 ЦПК України та те, що позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні в суд, суд відносить судові витрати по справі за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed