Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька, в якому зазначила, що перебувала у шлюбі з відповідачем з 14 листопада 2012 р. по 05 серпня 2015 року. 05 серпня 2015 року за рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя шлюб було розірвано. У шлюбі народилася дитина - [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дитина залишилась мешкати з нею та незважаючи на обов'язок обох батьків утримувати дитини навіть після розірвання шлюбу дитину практично повністю утримує вона, піклується про її матеріальне забезпечення, здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання і розвиток дочки не надає. Понад те, відповідач безпідставно чинить їй перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичного і культурного розвитку. Зокрема, відповідач відмовляється надати у передбаченому законом порядку свою згоду (дозвіл) на виїзд малолітньої дитини [PERSON] за кордон для відпочинку та оздоровлення. Дочка перенесла операцію та потребує оздоровлення після операції, в тому числі санітарно-курортного лікування. Крім того, виїзд дитини за кордон сприятиме не лише покращенню здоров'я, але й розширенню світогляду дитини, позитивно позначиться на її культурному та інтелектуальному розвитку. В березні 2017 року позивачкою отримано від відповідача нотаріально посвідчену згоду на тимчасовий виїзд до Ізраїлю, де проживає мати позивачки, в період з 25.05.2017 по 10.07.2017. Восени 2018 року позивачка також планує тимчасовий виїзд дитини за кордон, а саме до Російської Федерації, з метою оздоровлення, розширення її світогляду, культурного та інтелектуального розвитку. Однак зв'язок між позивачкою та відповідачем було втрачено. Можливості зв'язатися з ним стосовно отримання дозволу на виїзд дитини у позивачки не має. Прогнозувати можливість отримання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон позивачка не має можливості. Відповідач умисно нехтує інтересами та психічним й фізичним станом здоров'я дитини та не надає дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі матері. Позивачка вважає, що узв'язку з такими безвідповідальними діями з боку відповідача, дитина фактично позбавлена можливості розширяти кругозір та світогляд, подорожувати світом, відпочивати та оздоровлюватися, що не може не відбитися на її психічному та фізичному стані.Тому в уточненій позовній заяві просить суд надати дозвіл натимчасовий виїзд за кордон України до Російської Федерації малолітній дитині [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON], [INFO], РНОКПП [NUMBER], без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька дитини - [PERSON], [INFO], РНОКПП [NUMBER], у період з 01 жовтня 2018 року по [INFO] року. В судове засідання позивачка та її представник не з'явилися. Представник позивачки подав заяву в якій просить суд розглянути справу без його участі, підтримав позовні вимоги. Не заперечував проти заочного розгляду справи. Виходячи з наведеного, а також положень ч.3 ст.211 Цивільного процесуального кодексу України(далі ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності представника позивача. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом надіслання повістки на адресу його реєстрації, заперечень на позов не надав, з заявою про розгляд справи в його відсутності до суду не звертався. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечує щодо задоволення позовних вимог. Суд вважає можливим, за згодою представника позивача, провести заочний розгляд справи на підставі наявних матеріалів справи відповідно до ст. 280 ЦПК України, за відсутності відповідача. Дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. 14 листопада 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №579. [INFO] року в шлюбі народилася донька - [PERSON], про що 09.07.2013 Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції складено відповідний актовий запис за № 667. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05.08.2015 у справі №334/5662/15-ц, провадження №2/334/2541/15, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 14.11.2012 Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №579. Рішення суду набрало законної сили 18.08.2015. 10 березня 2017 року [PERSON] було надано згоду на тимчасовий виїзд до Ізраїлю в період з 25 травня 2017 року по 10 липня 2017 року малолітньої доньки - [PERSON], [INFO], у супроводі матері - [PERSON], [INFO], яку посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] та зареєстровано у реєстрі за №281. Відповідно до ст.ст.2,3 протоколу № 4 Міжнародної Конвенції про захист права і основних свобод людини (1950 року), ратифікованої Законом України № 475-97-ВР від 17.07.1997р., кожна людина має право залишати будь-яку країну включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров'я або моралі, чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1989 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 2 ст.10 Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-12 від 27.02.1991 року держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, в тому числі і власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб, і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до ст.18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання ірозвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Ст.33 Конституції України встановлює, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.ст.7, 155 СК України здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Відповідно до частини 3 статті 313 ЦК України здатність фізичної особи, яка не досягла шістнадцяти років, мати право на виїзд за межі України обумовлена згодою на це батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені За змістом ст. ст.. 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України, документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 4 Постанови КМУ від 27.01.1995 р. «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З пояснень позивачки встановлено, що нею вжито всі можливі заходи щодо отримання від відповідача нотаріально посвідченої згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон, проте ці заходи виявилися марними. Наразі зв'язок між сторонами втрачено та не відновлювався. Задовольняючи позов щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди батька, суд виходить з інтересів дитини та вважає, що подорож за кордон позитивно вплине на розширення світогляду дитини, урізноманітнить її відпочинок, покращить її фізичний та духовний розвиток. На підставі викладеного,

Outcome: approved