Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

Позивач звернулась в суд із позовом, в якому зазначила, що [INFO] померла її мати - [PERSON] , 1952 року народження. Після смерті особи відкрилась спадщина на належну їй квартиру [ADDRESS] . Садкоємцями першої черги є сторони по справі. Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 29.04.2013 року [PERSON] було визнано недієздатною внаслідок не можливості особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Згідно рішення суду від 06.03.2014 року позивача та відповідача [PERSON] призначено опікунами. Відповідно до висновків лікарської комісії Житомирської обласної психіатричної лікарні № 1 [PERSON] за рівнем обмеження життєдіяльності була обмежена в самообслуговуванні, здатності спілкування, здатності контролювати свою поведінку, потребувала постійного стороннього догляду. З огляду на відповідні обставини позивач проживала з матір`ю у житловому будинку [ADDRESS] , здійснювала догляд, готувала їжу. В зимовий період особи спільно проживали за місцем реєстрації позивача за адресою: [ADDRESS] . Позивач зауважує, що під час хвороби матері відповідач ухилявся від надання допомоги на її утримання, не турбувався про життя та здоров`я, внаслідок чого позивач зверталась до суду з вимогою усунути [PERSON] від виконаня обов`язків опікуна. Рішенням Богунського районного суду м.Житомира, яке залишено без змін за наслідком оскарження, у задоволенні заяви відмовлено. Судом прийнято до уваги інтереси недієздатної особи, найкраще забезпечення яких може досягатись участю двох опікунів. За твердженням сторони, [PERSON] є матеріально забезпеченим, має власний будинок, авто. Крім того, особа мала фізичну можливість надавати допомогу матері, що була необхідною у зв`язку з обмеженою можливістю в самообслуговуванні. Позивач посилається на положення ч.5 ст. 1224 ЦК України, згідно якої за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані, та, вказуючи на судову практику, просить усунути [PERSON] від права на спадкування після смерті матері - [PERSON] . Відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому вказується про надання матеріальної допомоги матері, яка виражалась у наданні продуктів харчування, перевезенні за місцем проживання, сплаті комунальних послуг, відвідування у лікарні. Відповідач зауважує, що його сестра [PERSON] чинила перешкоди у відвідуванні матері, викладені у позовній заяві доводи є надуманими, пов`язані із наміром позбавити особу права на спадкування. В судовому засіданні сторони підтримали викладені у заявах по суті спору вимоги та заперечення. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про час розгляду справи повідомлялась належним чином. Судом встановлено наступні обставини. Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 29.04.2013 року [PERSON] , 1952 року народження, визнано недієздатною. Відповідно до рішення Богунського районного суду м.Житомира від 06.03.2014 року [PERSON] , [PERSON] призначено опікунами. [PERSON] померла [INFO] , сторони по справі є спадкоємцями першої черги. Позивач [PERSON] не визнає участь відповідача [PERSON] у наданні належної допомоги в утриманні матері, яка була необхідною за станом здоров`я недієздатної особи, що покликає спір між відповідними учасниками про усунення від права на спадкування. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При вирішенні спору суд також керується вимогами ст.2 ЦПК України, згідно якої завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Вирішуючи питання про наявність всіх складових у підставі усунення від права на спадкування, суд виходить з таких мотивів. Відповідно до змісту рішення Богунського районного суду м.Житомира від 29.04.2013 року [PERSON] внаслідок психічної хвороби позбавлена можливості розуміти значення своїх дій та керувати ними, що підтверджується висновком судово-психіатричної експертизи № 497-2012. Згідно висновку лікарської комісії медичного закладу від 27.11.2018 року (а.с.97) [PERSON] за рівнем обмеження життєдіяльності обмежена у самообслуговуванні, здатності спілкування, здатності контролювати свою поведінку. Хвора потребує постійного стороннього догляду. В судовому засіданні відповідач [PERSON] визнав, що перебуває на обліку в Управлінні пенсійного Фонду, отримує пенсію як особа з інвалідністю ІІІ групи, має у власності автомобіль. Дійсно, проводить реконструкцію будинку, при цьому, таке будівництво є тривалим за часом. З 2014 року він фактично не працює, джерелом доходів, окрім пенсійних виплат, є тимчасові заробітки, певний час працював водієм таксі. Судом підтверджується перебування спадкодавця у безпорадному стані, що пов`язувалось зі станом здоров`я особи, певною матеріальної можливістю відповідача надавати таку допомогу. При цьому, суд звертає увагу, що сторони по справі тривалий час перебувають у неприязних відносинах. Направлений позивачем [PERSON] на ім`я відповідача лист із проханням надати допомогу (а.с. 99) датований 06.05.2019 року, тобто періодом перебування на розгляду справи за заявою ради опіки та піклування про звільнення від повноважень опікуна. Відповідний доказ не може достовірно вказувати про дійсну потребу у додатковій допомозі, наведеній у такому листі. Суд погоджується, що надання додаткової допомоги у вигляді матеріальної участі в забезпеченні особи, безпосередньої фізичної участі в її утриманні на рівні господарських потреб, не може вважатись невиправданим та перебільшеним. Оскільки положення ст. 1224 ЦК України вимагають саме умисного ухилення від виконання обов`язку надавати допомоги, яку спадкодавець потребував, наведені вище ознаки не можуть прийматись судом як істотні в розрізі виниклого спору, а інші докази на підтвердження чітких потреб особи позивачем не надано. Оцінка ухилення від надання допомоги повинна відбуватись не лише з суб`єктивно етичних міркувань, а з фактично наявного умислу таку допомогу не надавати. На думку суду, наведені обставини стороною позивача не доведено. Суд звертає увагу, що саме позивачем як опікуном отримувалась соціальна допомога, з якої фактично і здійснювалось утримання матері. Самостійного заробітку особа не має, іншими грошовим надходженнями є допомога на утримання дитини. Судом не отримано доказів на підтвердження відомостей про ухилення відповідача від надання допомоги у вигляді фізичного супроводу, зокрема при лікуванні [PERSON] , іншої допомоги побутового рівня. Суд також зауважує, що позивачем помилково ототожнюються права та обов`язки, пов`язані з утриманням особи, між спадкоємцем, що засновані на вимогах Сімейного кодексу України та пов`язані з родинними відносинами, із відповідними обов`язками та повноваженнями опікуна. Згідно зі ст. 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. Опікун малолітньої особи зобов`язаний дбати про її виховання, навчання та розвиток. Опікун має право вимагати повернення підопічного від осіб, які тримають його без законної підстави. Опікун вчиняє правочини від імені та в інтересах підопічного. Опікун зобов`язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 72 ЦК України опікун самостійно здійснює витрати, необхідні для задоволення потреб підопічного, за рахунок пенсії, аліментів, відшкодування шкоди у зв`язку з втратою годувальника, допомоги на підопічну дитину та інших соціальних виплат, призначених на підопічну дитину відповідно до законів України, доходів від майна підопічного тощо. Якщо підопічний є власником нерухомого майна або майна, яке потребує постійного управління, опікун може з дозволу органу опіки та піклування управляти цим майном або передати його за договором в управління іншій особі. Натомість, положення Сімейного Кодексу України встановлюють обов`язок дітей надавати матеріальну допомогу в утриманні непрацездатних батьків за рахунок власних коштів (ст. 202 СК України). Судом не встановлена участь позивача в утриманні матері за рахунок власних коштів на тому рівні, що у пропорційному значенні дозволяють усунути від права на спадкування особу, яка у відносному вираженні здійснювала допомогу в меншому обсязі. У постанові від 29.01.2020 року Верховний Суд при розгляді касаційної скарги [PERSON] зазначив: «Верховний Суд погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, що посилання [PERSON] на те, що [PERSON] не часто, на її думку, відвідує матір, не проживає разом із нею, не отримує ліки за рецептами, не свідчить про обгрунтованість заяви ради опіки та піклування, оскільки та обставина, що [PERSON] виконує більшу частину обов`зків щодо утримання матері сама по собі не вказує на порушення [PERSON] прав недієздатної та невиконання ним обов`язків». Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 442/8069/17. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу». Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. З`ясований судом характер суб`єктивного ставлення особи до виконання обов`язків як повнолітнього сина за критеріями наявності або відсутності умислу спростовують можливість застосування на рівні пропорційного втручання заходів обмеження матеріального права у вигляді усунення від спадкування. З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволені позову.

Outcome: dismissed