Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

Позивач звернулась в суд з наведеним позовом до відповідача мотивуючи тим, що з 25 лютого 2019 року до 01 серпня 2019 року працював в Державному підприємстві «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» на посаді заступника головного бухгалтера облікового відділу. 01.08.2019 року позивачка була звільнена з роботи за згодою сторін. За період з 01.04.2019 року по 01.08.2019 року позивачці нараховано, але не виплачено заробітну плату в сумі 75 175 грн. 68 коп., з них до виплати 59 915 грн. 89 коп. Також з позивачкою в день звільнення не було проведено повного розрахунку,тому відповідач повинен сплатити середній заробіток з моменту звільнення по ден фактичного розрахунку. Позивачка подала заяву про розгляд справи у її відсутності, просила позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечила. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 2447 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Як вбачається із копії наказу від 22.02.2019 року № 25 о/с позивача прийнято на роботу на ДП «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» з 25.02.2019 року на посаду заступника головного бухгалтера облікового відділу. Як вбачається із копії наказу від 01.08.2019 року «Про звільнення» позивача звільнено з роботи з 01.08.2019 року. Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 115 КЗпП визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Стаття 43 Конституції України гарантує кожному, право заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Але, відповідачем вказані норми права були порушені, позивачці заробітна плата не виплачувалась. Причини невиплати заробітної плати позивачу представник відповідача суду не пояснив, відзиву на позовну заяву не надав. Згідно довідки відповідач нарахував, але не виплатив позивачці в день звільнення заборгованість по заробітній платі в сумі 59 915 грн. 89 коп. Згідно ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Причини невиплати позивачці при звільненні всіх сум, що належать їй, зокрема заборгованої заробітної плати, представник відповідача суду не пояснив. Отже, вимога позивачки про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.04.2019 року по 01.08.2019 року в сумі 59 915 грн. 89 коп. є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Статтею 117 КЗпП встановлено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Відповідно до вказаної статті, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як встановлено судом, відповідач не провів повний розрахунок із позивачкою в день звільнення, а тому він повинен понести відповідальність згідно вимог ст. 117 КЗпП. Відповідач прострочив виплату позивачці розрахунку в день звільнення строком на 92 дні. Середньоденна заробітна плата позивачки становить 736 грн. 77 коп. Розрахунок проведено відповідно до постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Отже, відповідач повинен виплатити позивачці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2019 року по день фактичного розрахунку, а саме по день постановлення рішення суду 11.12.2019 року в розмірі 67 782 грн. 84 коп.(736,77*92). З врахуванням наведеного вимога позивачки про стягнення з відповідачасереднього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2019 року по день фактичного розрахунку, а саме по 11.12.2019 року є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ч. 8 ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивачки є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115, 116, 117 Кодексу законів про працю України,

Outcome: approved