Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачав в якому згідно уточнених позовних вимог просила: надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країн Європейського Союзу та країн Турції та Єгипту, неповнолітній [PERSON], [INFO] та неповнолітньому [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], з 01.06.2017 по 31.12.2017; відшкодувати з боку відповідача витрати на оформлення віз; стягнути з відповідача судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 02.11.2007 р. по 11.10.2013 р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу є неповнолітні діти - [PERSON], [INFO] та неповнолітній [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дитина проживає з матір'ю. Як вказує позивач, вона має намір забезпечити повноцінний відпочинок дітей в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя, для підвищення рівня світогляду дітей, покращення стану їх здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, але так як діти не досягли повноліття на виїзд за кордон потрібен дозвіл обох батьків. Відповідач на даний час відмовляється андавати дозвіл на виїзд дітей закордон без пояснення причин. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила суд про їх задоволення. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення в порядку ст. 224 ЦПК України. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, заслухавши пояснення позивача, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.10, ч. 2 ст. 27 і ст. 60 ЦПК України сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом було встановлено, що позивач та відповідач з 02.11.2007 по 11.10.2013 перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу у подружжя народилися діти - [PERSON], [INFO] та неповнолітній [PERSON], [INFO]. Після припинення шлюбу діти проживають із позивачем. У відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. У відповідності до ст. 141 СК України, мати та батько мають рівні права та обов'язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, приживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані дбати про створення умов для всебічного розвитку дитини в тому числі її фізичного розвитку. Згідно ст. 33 Конституції України, ч. 1 ст. 313 ЦК України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. За змістом ч. 2, 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 р., ратифікованої постановою ВРУ від 27.02.1991 р. № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно під того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20.11.1989 р. дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Як вбачається ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до п.п.1- 2 ст. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. за №57, зі змінати та доповненнями, виїзд за межі України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, а саме рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Тому оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов в частині надання дозволу про виїзд дітей за кордон без дозволу батька підлягає задоволенню, оскільки виїзд дитини за кордон відповідає інтересам дітей та за своєю метою має сприяти їх оздоровленню та розвитку. Позовні вимоги в частині відшкодування з боку відповідача витрат на оформлення віз задоволенню не підлягають, оскільки позивач не надала інформацію про вартість оформлення таких віз, а тому підстав для стягнення з відповідача на майбутнє вартості віз у суду не має. На підставі ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 640 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial