Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила поділити їхнє спільне з відповідачем майно подружжя та відповідно визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. В обґрунтування вимог позивач вказує, що з відповідачем вони перебували в шлюбі з 24.06.1992 року по 13.05.23013 року, під час якого ними було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 22.03.2003 року . Оскільки мирним шляхом поділити вказане майно не вдалося та між сторонами постійно виникають конфлікти з приводу користування квартирою, позивач, посилаючись на положення ст.ст. 60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, звернулась з даним позовом до суду. В свою чергу [PERSON] заявив зустрічний позов, в якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на вказану квартиру, виплативши [PERSON] компенсацію вартості її частки в сумі 204250,50 гривень, посилаючись на положення ст. 365 ЦК України та вказуючи, що спільне користування і володіння вказаним майном сторонами неможливе, в той час частка [PERSON] є незначною і припинення її права власності на таку частку не завдасть їй істотної шкоди з урахуванням виплати їй компенсації. В судовому засіданні, яке проводилось в режимі відеоконференції, представник [PERSON] підтримав вимоги первісного позову та просив його задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечував, зазначивши, що частка [PERSON] в спірній квартирі є значною, а тому припинення її права власності на таку частку завдасть їй істотної шкоди, оскільки іншого житла в м. Києві вона не має. Також представник вказав на необґрунтованість тверджень представника [PERSON] про неможливість спільного користування майном, оскільки рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 07.11.2013 року встановлено порядок користування вказаною квартирою, а отже спільне користування є можливим. Також представник вказав, що сума компенсації вартості частки стороною [PERSON] на депозитний рахунок суду не внесена. Представник [PERSON] та третя особа у справі [PERSON] проти задоволення первісного позову заперечувала та просила задовольнити зустрічний позов, посилаючись на те, що спільне користування і володіння вказаним майном сторонами неможливе, в той час частка [PERSON] є незначною і припинення її права власності на таку частку не завдасть їй істотної шкоди з урахуванням виплати їй компенсації. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, про розгляд справи повідомлені належним чином. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 24.06.1992 року по 13.05.23013 року, під час якого ними було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 22.03.2003 року (а.с. 16-17). Оскільки між сторонами постійно виникають конфлікти з приводу користування квартирою, позивач вимагає розподілу даної квартири та, посилаючись на положення ст.ст. 60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, звернулась з даним позовом до суду. Згідно з ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Стороною відповідача [PERSON] факт наявності права спільної сумісної власності на квартиру не заперечувався, проте [PERSON] заявив зустрічний позов, в якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на вказану квартиру, виплативши [PERSON] компенсацію вартості її частки в сумі 204250,50 гривень, посилаючись на положення ст. 365 ЦК України та вказуючи, що спільне користування і володіння вказаним майном сторонами неможливе, в той час частка [PERSON] є незначною і припинення її права власності на таку частку не завдасть їй істотної шкоди з урахуванням виплати їй компенсації. В зустрічному позові [PERSON]., як на підставу позовних вимог посилається на ст. 365 ЦК України, згідно якої право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Виходячи з диспозиції ст. 365 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу позовних вимог, вбачається, що законодавцем визначено коло умов, за наявності яких можливе припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду. Проаналізувавши доводи сторін, суд приходить до висновку, що частка [PERSON] в спірній квартирі є значною і становить 1/2 частину всієї квартири, яка є двокімнатною, загальною площею 31 кв.м. та жилою 21,2 кв.м., а тому припинення права власності [PERSON] на таку частку завдасть їй істотної шкоди, оскільки іншого житла в м. Києві вона не має. Також суд вважає необґрунтованими твердження представника [PERSON] про неможливість спільного користування майном, оскільки рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 07.11.2013 року (а.с.13-14) встановлено порядок користування вказаною квартирою між сторонами, а отже спільне користування квартирою є можливим, з урахуванням того, що ані [PERSON]., ані [PERSON] у вказаній квартирі не проживають, а мешкають у м. Славута Хмельницької області. Також суд враховує, що сума компенсації вартості частки [PERSON] стороною [PERSON] на депозитний рахунок суду всупереч вимогам ст. 365 ЦК України не внесена. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Виходячи з викладеного, суд вважає необґрунтованими та недоведеними вимоги [PERSON]. щодо наявності підстав для припинення права власності [PERSON] на частку у спільному майні через неможливість його спільного використання, незначущості частки [PERSON], а отже в задоволенні позовних вимог [PERSON] з таких підстав слід відмовити. Натомість, суд, виходячи з положень ст.ст. 60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, вважає обґрунтованими вимоги [PERSON], а отже за нею слід визнати право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] На підставі викладеного та

Outcome: approved