Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

Позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, укладеним між закритим акціонерним товариством «Приватбанк», правонаступником якого є позивач, і відповідачем [PERSON] 24 квітня 2008 року. В позові зазначає, що відповідно до договору кредиту № 14.14871 від 24.04.2008 року відповідач отримав кредит у сумі 72000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 17 % на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24 квітня 2018 року. У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком і [PERSON] в цей же день укладений договір поруки, за якими відповідач [PERSON] зобовязалася у випадку невиконання позичальником зобовязань за кредитним договором нести з ним солідарну відповідальність, що передбачена договором кредитування. Оскільки відповідач виконував свої зобовязання неналежним чином, станом на 17 квітня 2015 року у нього виникла заборгованість в сумі 148488,81 доларів США грн. 01 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у сумі 65787,89 доларів США; заборгованості за відсотками у сумі 46461,68 доларів США; пені у сумі 36239,24 доларів США. Крім того між фінансовою установою і відповідачем [PERSON] 15 серпня 2014 року укладений договір поруки, за яким поручитель зобовязалася у випадку невиконання позичальником зобовязань за кредитним договором нести відповідальність у сумі 1000 грн. У звязку з порушенням позичальником прийнятих на себе зобовязань просить про солідарне стягнення з [PERSON] і [PERSON] загальної заборгованості за винятком суми, на яку укладений договір поруки [PERSON], в розмірі 148442, 16 доларів США, які за курсом НБУ еквівалентні 3182600 грн.09 коп., а також судового збору у сумі 3654 грн. Крім того, просить про стягнення з [PERSON] на користь банку 1000 грн. Належним чином повідомлений про час та місце вирішення справи, представник позивача до суду не зявився, надавши письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову, вирішення спору без його участі, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді. З аналогічними заявами звернулися до суду відповідачі [PERSON], [PERSON] Відповідач [PERSON], повідомлена про судові засідання, до суду не зявилася з невідомих причин. Заяв про розгляд справи у її відсутність або про відкладення судового розгляду не надала. Наведені обставини в силу ст. ст. 158,169 ЦПК України є підставою для проведення судового розгляду у відсутність осіб, які беруть участь у справі. Письмові заперечення представника відповідача [PERSON] містять доводи про наявність рішення суду від 26.08.2016 року, яке набрало законної сили, про стягнення з відповідачів [PERSON], [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Приватбанк» заборгованості за вказаним кредитним договором у сумі 533573 грн. 49 коп., судового збору в сумі 1700 грн., а також 120 грн. витрат на забезпечення інформаційно-технічного забезпечення судового процесу. Оскільки вказане рішення набрало законної сили, ця обставина повинна враховуватися судом при розвязанні спору. Що стосується стягнення такої складової, як пеня, розмір якої за різними розрахунками, наданими банком протягом розгляду цієї справи є різним (36239, 24 доларів США при зверненні до суду порівняно з 63927,54 доларів США в розрахунку від 31.03.2016 року), цивільним законодавством встановлено спеціальну давність для звернення до суду з вимогами про стягнення неустойки, яка обчислюється одним роком, тому при вирішенні цієї вимоги належить застосовувати вимоги законодавства про позовну давність. Крім наведених доводів, представник зазначає, що фінансова установа, звернувшись, 26 травня 2015 року до суду з позовом про дострокове стягнення усіх складових заборгованості за кредитним договором, а до того, направивши позичальнику і поручителю [PERSON] у березні 2009 року відповідні претензії, змінила строк виконання зобовязання за договором, і оскільки перебіг давності предявлення вимог за таким договором починається з наступного після отримання позичальником такої вимоги дня, банк пропустив давність звернення до суду. Так як позивач не просить про визнання поважним причин пропущення позовної давності, що могло б зумовити захист права, в задоволенні позову, на думку представника, належить відмовити. Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що 24 квітня 2008 року між закритим акціонерним товариством «Приватбанк», правонаступником якого є позивач, і відповідачем [PERSON] укладений договір кредиту № 14.14871, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 72000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 17 % на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24 квітня 2018 року (а. с. 9-11). У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком і [PERSON] в цей же день укладений договір поруки, за якими відповідач [PERSON] зобовязалася у випадку невиконання позичальником зобовязань за кредитним договором нести з ним солідарну відповідальність, що передбачена договором кредитування (а. с. 17). Станом на 17 квітня 2015 року у позичальника виникла заборгованість в сумі 148488,81 доларів США грн. 01 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у сумі 65787,89 доларів США; заборгованості за відсотками у сумі 46461,68 доларів США; пені у сумі 36239,24 доларів США (а. с. 6-7). Між фінансовою установою і відповідачем [PERSON] 15 серпня 2014 року укладений договір поруки, за яким поручитель зобовязалася у випадку невиконання позичальником зобовязань за кредитним договором нести відповідальність у сумі 1000 грн.(а. с. 15). Ухвалою суду від 7 жовтня 2915 року провадження в справі в частині вимог про стягнення заборгованості за кредитом у сумі 67325,24 доларів США, яка еквівалентна 533573 грн. 49 коп. закрито на підставі п.5 ст. 205 ЦПК України. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору, а згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання не допускається. Із змісту ст. 611 ЦК України випливає, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Згідно із ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. За змістом ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Надані суду фактичні дані, а саме: кредитний договір, договори поруки, розрахунок заборгованості, графік погашення заборгованості, заява на отримання готівки вказують на характер правовідносин сторін. Разом з тим суд не вбачає підстав для ухвалення рішення на користь позивача в частині вимог, що перевищують суму, яка стягнута рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.08.2010 року, що набрало законної сили, виходячи з такого. Вирішуючи вимоги позову в частині заборгованості за кредитом, суд виходить із змісту наведеної статті 1054 ЦК України, відповідно до якої обсяг зобовязань позичальника за договором кредитування становлять повернення власне кредитних коштів у розмірі, встановленому договором, і процентів за користування кредитом в обумовленому сторонами розмірі, а у разі порушення зобовязання і неустойки. Судом встановлено, що на підставі рішення суду від 26.08.2010 року з позичальника і поручителя [PERSON] стягнуто заборгованість за кредитом у сумі, що еквівалентна 65587,89 доларів США, і саме цю суму не може перевищувати заборгованість за кредитом, так як зазначена складова зобовязань за кредитним договором на відміну від процентів і пені є незмінною. Разом з тим, стягнувши достроково заборгованість в зазначеній сумі, позивач, висуваючи ту ж саму вимогу, збільшує її розмір на 200 доларів США (65787,89 доларів США - 65587,89 доларів США), не надаючи доказів, чому ця сума перевищує розмір несплаченого кредиту. У звязку з викладеним суд доходить висновку про необхідність відмови в задоволенні цієї вимоги як недоведеної. Вирішуючи вимоги в частині стягнення процентів і неустойки, суд також не знаходить підстав для ухвалення рішення на користь позивача. В силу ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Направивши 30 березня 2009 року вимогу про дострокове повернення кредитних коштів в строк до 10 квітня 2009 року, фінансова установа змінила строк виконання зобовязань, що витікають з договору кредитування (а. с. 146). За змістом ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю в три роки, перебіг якого починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В силу ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. При укладенні кредитного договору № 14.14871 сторони скористались правом на збільшення тривалості позовної давності, встановив її для висунення вимог про стягнення усіх видів заборгованості в пять років (п. 6.7 Договору на а. с. 11). Встановлення нового терміну виконання зобовязань означає початок перебігу давності, про яку домовилися сторони, з дня, наступного за цим терміном, тобто з 11 квітня 2009 року. Зазначена позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 09.11.2016 року у справі № 6-2251цс16, яка в силу цивільного процесуального закону є обовязковою для судів при застосуванні відповідної правової норми до спірних правовідносин. Між тим до суду з цим позовом позивач звернувся 8 травня 2015 року, тобто за межами встановленого за домовленістю сторін строку, не обґрунтовуючи причини пропущення давності. В силу ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не знайде підстав для визнання поважними причини пропущення позовної давності. У звязку з викладеним суд знаходить за можливе застосувати за клопотанням представника відповідача давність і відмовити в задоволенні вимог про стягнення процентів і неустойки з мотивів пропуску давності звернення до суду.

Outcome: dismissed