Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за період затримки розрахунку з 01.04.2017 по 30.08.2017 в сумі 8809 грн. В обґрунтування позову покликається на те, що рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 06 червня 2017 року вирішено стягнути з ТзОВ «Львівські автобусні заводи» на її користь заборгованість із заробітної плати та середній заробіток за час затримки за період з січня 2013 по 31.03.2017 в розмірі 112168,14 грн. Відділом примусового виконання рішень Управління ДВС Головного управління юстиції у Львівській області відкрито виконавче провадження. Однак на даний момент рішення суду не виконано. Враховуючи те, що виконання рішення суду затягнулося на тривалий час, це призвело до погіршення її матеріального становища. Відповідно до норм чинного законодавства відповідач повинен їй виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку. Покликається на ч.1 ст.47, ч.1 ст.117, ч.1 ст.232 КЗпП України. Ухвалою від 01.12.2017 провадження у справі відкрито і призначено судовий розгляд. В судове засідання позивач не зявилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує, позов підтримує, просить задовольнити. Відповідач в судове засідання явку свого представника не забезпечив, повідомдений про день та час судового засідання належно, заперечення на позов не надійшли. Згідно ст.280 ЦПК України суд розглядає справу у відсутності представника відповідача на підставі наявних у справі доказів. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та з'ясувавши її дійсні обставини, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Встановлено, що 01.04.2007 позивач прийнята на посаду комірника в кузовному цеху ТзОВ «Львівські автобусні заводи». 12.11.2009 позивача переведено в пресово-кузовний цех комірником служби інструментального господарства. 01.04.2011 позивач переведена на відокремлений структурний підрозділ ТзОВ «Львівські автобусні заводи» на посаду комірника в пресово-кузовний цех. 15.02.2013 позивача звільнено згідно п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Вказані обставини підтверджуються копією трудової книжки. Тобто, позивач перебувала з відповідачем у трудових відносинах. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства або уповноважений ним орган зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх належних йому до виплати сум здійснюється підприємством в день звільнення. Статтею 96 КЗпП України передбачено, що основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики. Відповідно до ст. 97 КЗпП України оплата праці здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розмірі надбавок, доплат, премій встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій. Якщо колективний договір на підприємстві не укладено, власник або уповноважений ним орган зобовязаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації. Конкретний розмір тарифних ставок (окладів) встановлюється власником або уповноваженим ним органом. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Всупереч наведеному відповідачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження виплати позивачу всіх належних їй сум. Таким чином, встановлено, що відповідачем при звільненні позивача порушено вимоги ст. 116 КЗпП України щодо виплати належних їй сум, оскільки відповідачем не доведено належне виконання вимог вищезазначеної статті закону. Статтею 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 цього Кодексу, тобто, покладення обовязку по виплаті працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку. В рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що за статтею 47 КЗпП України, роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення. Звільнення позивача з роботи мало місце 15.02.2013, розрахунок з позивачем не проведений, а відповідачем відсутність вини підприємства у невиплаті позивачу належних їй сум в день звільнення не доведено. За таких обставин, на підставі ст. 117 КЗпП з відповідача слід стягнути на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку. З копії рішення вбачається, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 06 червня 2017 року позов [PERSON] задоволено та стягнуто з ТзОВ «Львівські автобусні заводи» на її користь заборгованість із заробітної плати та середній заробіток за час затримки за період з 16.02.2013 по 31.03.2017 в розмірі 91482,07 грн. Рішення набрало законної сили, встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача перед звільненням складала 88 грн. 09 коп. Оскільки з 01.04.2017 по 30.08.2017 минуло 100 робочих днів, тому середній заробіток позивача складає 8809 грн. (100 днів х 88,09 грн.). Відтак, наведений позивачем обрахунок є вірним, вказана сума підлягає стягненню з відповідача в користь позивача. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судові витрати у справі у розмірі, встановленому законом України «Про судовий збір», а саме 640 грн., від сплати яких звільнена позивач. На підставі ст. 43 Конституції України, ст.ст. 96, 116, 117, 237-1 КЗпП України,

Outcome: approved