Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

Позивач звернулась до суд із позовною заявою до відповідача, якою просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що за адресою м. Херсон, пров. Лікарняний, 5-а. Позовні вимоги мотивує тим, що вона, [PERSON], на підставі заповіту № 1557 від 05.11.1999 року є власником будинку № 5-а, що по пров. Лікарняному у м. Херсоні. Разом із позивачем починаючи з 20.05.2006 року у будинку зареєстрований відповідач, який зареєструвався за спірною адресою та мешкав як чоловік доньки позивача, проте наразі донька позивача та відповідач розлучені. При цьому зазначає, що [PERSON] не проживає за спірною адресою вже більше двох років, а саме з червня 2011 року. Вказує також про те, що за час проживання відповідача за спірною адресою він жодного разу не сплачував за комунальні послуги. Також зазначає, що відповідач порушував правила співжиття із позивачем, вчиняв сварки, погрожував позивачу фізичною розправою, з приводу чого позивач зверталась до правоохоронних органів, проте кримінальне провадження було закрито. Вказує про те. що факт не проживання відповідача за адресою спірного помешкання підтверджується довідкою органу самоорганізації населення, та показами свідків. Зазначає, що реєстрація відповідача за місцем мешкання позивача тягне за собою сплату останньою додаткових витрат на комунальні платежі, при цьому позивач є пенсіонером через що її статки обмежено. Також вказувала про те, що реєстрація відповідача за спірною адресою порушує її законні права як власника відповідного житла. У судовому засіданні позивач повністю підтримала заявлені позовні вимоги із викладених у позові підстав та просила їх задовольнити на підставі поданих суду доказів. Відповідач у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, вказуючи про те, що позивач незаконно перешкоджає йому у користуванні спірним помешканням, зокрема без відома останнього змінила замки на дверях до ведуть до вказаного домоволодіння, з приводу чого він також звертався до правоохоронних органів. При цьому зазначав, що з приводу оплати позивачем комунальних послуг із урахуванням реєстрації відповідача він не заперечує, проте остання ніколи не зверталась до нього із вимогою про оплату таких коштів. Заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши доводи позовної заяви та перевіривши їх поданими сторонами доказами як на підтвердження своїх вимог так і заперечень, приходжу до наступних висновків та відповідних ним правовідносин. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.111999 року, зареєстрованого у ХБТІ 10.11.1999 року позивач є власником домоволодіння № 5, що по пров. Лікарняному у м. Херсоні ( а.с. 8). Відповідно до відомостей домової книги за адресою спірного домоволодіння, відповідача зареєстрований за такою адресою з 20.05.2006 року на постійному проживанні, що також підтверджується отриманими судом відомостями ВАДР УДМС України в Херсонській області станом на 29.08.2014 року ( а.с. 11-12, 17). Окрім того, з довідки про склад сімї за адресою спірного помешкання від 20.08.2014 року вбачається, що за адресою спірного житлового приміщення зареєстровані окрім позивача також донька останньої [PERSON] ( а.с.14). Відповідно до акту органу самоорганізації населення за адресою спірного помешкання вбачається, що свідчень мешкання відповідача за адресо спірного помешкання починаючи з літа 2011 року не знайдено. При цьому із дослідженої судом копії такої довідки не вбачається дати її складання ( а.с. 15). З показів свідка позивача [PERSON] вбачається, що відповідач з 2012 року за адресою спірного домоволодіння не мешкає, при цьому у помешканні наявні меблі останнього. Зазначала про те, що їй не відомо, чи зверталась позивач із вимогою до відповідача про сплату відповідної частини комунальних послуг. Свідок позивача [PERSON] взагалі вказала, що про обставини мешкання відповідача у спірному помешканні їй нічого не відомо, зазначивши лише про те, що протягом пяти років вона навідує позивача за спірною адресою, але не помічала що хтось окрім позивача там ще мешкає, та з приводу чого із позивачем не розмовляла. Разом із тим, свідок відповідача [PERSON] у судовому засіданні підтвердив вказані відповідачем обставини, що свідчать про перешкоджання останньому з боку позивача у користуванні спірним помешкання, за саме приводу заміни замків. Слід також зазначити, що із дослідженої судом копії заяви позивача до УМВС від 19.07.2012 року вбачається, що у позивача є претензії до відповідача саме з приводу способу користування ним спірним помешканням. При цьому із тексту вказаної заяви також вбачається, що позивач поміняла замки у своєму помешканні саме з метою перешкодити потраплянню у помешкання відповідача (а.с. 10). Згідно довідки органу самоорганізації населення від 15.08.2014 року за місцем мешкання позивача, остання зареєстрована за адресою [INFO]. При цьому із вказаної довідки вбачається, що відповідача за спірною адресою не мешкає з 2011 року та його місцезнаходження не відоме ( а.с. 9). Слід зазначити, що у судовому засіданні позивач фактично визнала вказані відповідачем обставини, щодо того, що останньому чинилися перешкоди у користуванні спірним помешкання, з приводу чого він звертався до правоохоронних органів. Дійсно, згідно ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння користування та розпорядження майном. Ст.319 ЦК України надає право власнику володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок \~(частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.2 ст.156 ЖК України за згодою \~власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним \~жиле приміщення інших \~членів \~сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Конституцією України ст.41 та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне право користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України, ст.48 Закону України «Про власність»). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Обєктом власності особи може бути, зокрема житло, житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Проте, згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.\~ Статтею 64 ЖК України встановлено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом із ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За приписами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 405 вказаного Кодексу, визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. За приписами ч. 2 вказаної статті, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому, аналізуючи вищенаведені норми, не користування приміщенням визначені законом строки має відбуватися відповідною особою, що на законних підстава вселилась у таке приміщення, добровільно. Однак, позивачем не доведено, а судом з огляду на досліджені докази не встановлено добровільності не користування відповідачем спірним приміщення. Слід також зазначити, що відповідачем не доведено та судом не встановлено інших, передбачених законом підстав, зокрема порушення відповідачем правил співмешкання, які б свідчили про необхідність визнання відповідача такими, що втратив право користування житлом за адресою м. Херсон, пров. Лікарняний, 5-а. При цьому суд також бере до уваги досліджену судом постанову ДІМ Комсомольського РВ ХМУ УМВС України в Херсонській області від 20.07.2012 року, за наслідком розгляду вищезгаданої заяви позивача від 19.07.2012 року, відповідно до якої обставин, що свідчили б про порушень відповідачем правил співмешкання із позивачем за спірною адресою не встановлено ( а.с. 13). З огляду на досліджені судом докази встановлені обставини, частина з яких визнана сторонами, суд критично відносить до показів свідка позивача [PERSON], яка є донькою позивача, а саме в частині того, що відповідач ніколи не намагався добровільно потрапити до спірного помешкання з приводу чого йому чинилися б перешкоди. На підставі викладеного приходжу до переконання про те, що позивачем не доведено порушень її прав з боку відповідача, що свідчили б про необхідність захисту судом таких прав у визначений у позові спосіб, через що у задоволенні позовної заяви слід відмовити. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed