Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, де є треті особи, про визнання протиправними наказів, скасування, поновлення на роботі. Обґрунтовуючи вимоги позивач посилається на те, що під час перебування її на посаді генерального директора Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» її було відсторонено від посади на підставі ст. 46 КЗпП України, ч.1 ст. 22 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції». Позивач зазначає, що відсторонення від посади відбулось необґрунтовано, оскільки підстави для такого заходу визначені в оскаржуваному наказі не мали місця. Крім того, наказ про звільнення також суперечить вимогам діючого законодавства та порушує трудові права позивача, оскільки підстави для звільнення передбачені контрактом, зокрема п. 19.4, п.п. а, б п. 34, п. 6, 12, 13, також не мали місця. Позивач зазначає, що протягом час перебування на посаді сумлінно виконувала свої обов'язки, умови контракту та статут підприємства не порушувала, а недоліки на які вказує відповідач мали місце не в той період, коли позивач очолювала підприємство. Крім того, звільнення мало місце з порушенням процедури, в період тимчасової непрацездатності позивача. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, за підстав визначених у позові /Т.І. а.с. 30-35/, що виклав у письмових поясненнях /Т.І. а.с. 184-202/. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на необґрунтованість останнього та пояснив, що порушення позивачем вимог статуту та умов контракту було встановлено перевіркою діяльності підприємства та викладено у довідках про результати роботи, а тому підстави для звільнення мали місце. Щодо правомірності винесення оскаржуваного наказу про відсторонення позивача від роботи, представник відповідача зазначив, що підстави передбачені ч.1 ст. 22 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», які визначені у наказі не мали місця. Інших пояснень з приводу оскаржуваного наказу про відсторонення позивача від посади, представник відповідача суду не надав. Пояснення відповідача викладені письмово та долучені до матеріалів справи /Т.І. а.с. 64 - 67/. Представники третьої особи пояснили, що підтримують заперечення відповідача у повному обсязі, оскільки позивач порушила умови контракту та статуту, що підтверджено результатами перевірки підприємства, яке очолювала остання. Пояснення третьої особи викладені письмово та долучені до матеріалів справи /Т.І. а.с. 154 - 158/. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. 21.06.2013 року наказом міністра охорони здоров'я України [PERSON] призначено на посаду генерального директора Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» /Т.І. а.с. 45/. 21.06.2013 року Міністерством охорони здоров'я України з [PERSON] укладено контракт № 710 строком до 21.06.2015 року (далі - контракт) /Т.І. а.с. 36-44/. 21.06.2013 року [PERSON] видала наказ по особовому складу про те, що остання приступила до повноважень генерального директора Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» /Т.І. а.с. 46/. 17.10.2014 року наказом т.в.о. міністра охорони здоров'я України [PERSON] було відсторонено від посади на підставі ст. 46 КЗпП України, ч.1 ст. 22 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» /Т.І. а.с. 68/. Згідно ст. 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Згідно ч.1 ст. 22 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», особа, якій повідомлено про підозру у вчиненні нею злочину у сфері службової діяльності, підлягає відстороненню від виконання повноважень на посаді в порядку, визначеному законом. Особа, щодо якої складено протокол про адміністративне корупційне правопорушення, якщо інше не передбачено Конституцією і законами України, може бути відсторонена від виконання службових повноважень за рішенням керівника органу (установи, підприємства, організації), в якому вона працює, до закінчення розгляду справи судом. В судовому засіданні встановлено, що на час відсторонення позивача від виконання повноважень на посаді генерального директора Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» підстави визначені вище вказаним законом не мали місце, що в свою чергу визнано представником відповідача. Враховуючи наведене, наказ про відсторонення позивача було видано з порушенням вимог закону, що є неправомірним. Разом з тим, зважаючи на те, що в подальшому позивача було звільнено з займаної посади, що також оскаржується останньою, скасування наказу про відсторонення від посади та визнання такого наказу протиправним не слугуватимуть поновленню прав позивача, оскільки остання в період дії вказаного наказу не виконувала обов'язки, через тимчасову непрацездатність у зв'язку із хворобою, а грошові кошти за вказаний період позивачу були виплачені у повному обсязі /Т.І. 48-52, Т.ІІ. а.с. 97 - 98 /. Отже, дія вказаного наказу, фактично не порушила прав позивача, хоча такий наказ і був виданий не правомірно. Таким чином, суд вважає, що підстав для задоволення вимог в частині скасування наказу про відсторонення та визнання останнього неправомірним немає, через відсутність порушеного права, яке підлягає відновленню. Доводи представника позивача проте, що оскаржуваний наказ про відсторонення є незаконним з підстав невірного формулювання в частині відсторонення позивача з посади, а не з роботи, є неспроможними, оскільки відповідно до вище вказаного спеціального закону, відсторонення відбувається саме від виконання повноважень на посаді. 01.12.2014 року наказом т.в.о. міністра охорони здоров'я України [PERSON] було звільнено з посади генерального директора Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» з підстав п. 19.4, п.п. а, б п. 34, п. 6, 12 ,14 передбачених контрактом, п. 8 ст. 36 КЗпП України /Т.І. а.с. 47/. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом. Згідно п. 19.4. контракту, Міністерство звільняє керівника у разі закінчення контракту, достроково за вимогою керівника, а також у випадку порушень чинного законодавства та умов контракту. Згідно п.п. а, б п. 34 контракту, керівник може бути звільнений з посади, а контракт розірваний і ініціативи Міністерства, у тому числі за пропозицією місцевого органу державної виконавчої влади, до закінчення строку його дії у разі систематичного невиконання керівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього контрактом; у разі одноразового грубого порушення керівником законодавства чи обов'язків, передбачених контрактом, в результаті чого для підприємства настали значні негативні наслідки (понесено збитки, виплачено штрафи тощо). Згідно п. 6 контракту, керівник здійснює поточне (оперативне) керівництво підприємством, організовує його виробничо - господарську, соціально - побутову та іншу діяльність, забезпечує виконання завдань підприємства передбачених законодавством, статутом підприємства та цим контрактом. Керівник щорічно звітує перед колективом працівників про свою діяльність. Згідно п. 12 контракту, керівник призначає та звільняє своїх заступників, головного бухгалтера за погодженням з Міністерством. Згідно п. 14 керівник погоджує з Міністерством відпустки, закордонні відрядження та відрядження в Україні, а також забезпечує невідкладне інформування Міністерства про свою тимчасову втрату працездатності. У вересні 2014 року МОЗ України, як органом управління, було проведено перевірку діяльності Центру, за висновками якої, викладеними у довідці від 22.09.2014 року виявлені випадки відсутності у Центрі матеріалів перевірок, проведених МОЗ України у 2012 році, зазначено, що не вжиття заходів посадовими особами Центру щодо отримання для аналізу та врахування результатів перевірок, проведених МОЗ України, свідчить про не забезпечення належного контролю за виконавчою дисципліною та створює ризик допущення аналогічних порушень у подальшій діяльності /Т.І. а.с. 77- 141/. Отже, підстави для звільнення позивача за порушення умов контракту відповідно до підпунктів «а» і «б» п. 34 мали місце. Перевіркою встановлено, що заступник Генерального директора [PERSON] була призначена позивачем на посаду без погодження МОЗ України (на листі подання Центру є резолюція Міністра, що не можливо трактувати як погодження МОЗ України). Без погодження МОЗ України також був призначений заступник Генерального директора з економічних питань [PERSON], що є порушення умов контракту керівника та статуту Центру. Враховуючи наведене, підстави для звільнення позивача за порушення п. 12 контракту мали місце. Крім того, наказом Центру від 20.12.2013 № 679-к передбачено перебування позивача у відпустці без погодження з МОЗ України, що також є порушенням умов контракту. За таких обставин, систематичне невиконання Позивачем обов'язків Генерального директора Центру та порушення Генеральним директором Центру [PERSON] законодавчих та нормативно-правових актів потягло за собою порушення умов контракту. Враховуючи наведене, підстави для звільнення позивача за порушення п. 14 контракту мали місце. Крім того, учасниками процесу визнано та не оспорювалось, що рішенням Апеляційного суду міста Києва у справі № 22ц/796/13576/14 від 20.11.2014 року, було відмовлено у задоволенні позову [PERSON], про скасування застосованого до неї дисциплінарного стягнення у вигляді догани. Так, позивачем було порушено умови п.23 контракту стосовно дотримання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці, внаслідок чого наказом МОЗ України № Пб-о від 14.07.2014 року позивачу була оголошена догана за неналежне виконання обов'язків передбачених контрактом. Вказана обставина відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Заперечуючи проти обставин та доводів, а також висновків перевірки, викладених у вказаній вище довідці /Т.І. а.с. 184- 202/ позивач та представник останнього відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надали доказів на підтвердження таких заперечень, не заявляли клопотання про витребування таких доказів відповідно до ст. 137 ЦПК України в порядку передбаченому ст. 131 ЦПК України. Таким чином, суд вважає. що доводи позивача та представника останнього щодо недоведеності підстав звільнення не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, позивач посилається на те, що відповідачем було порушено процедуру звільнення, а саме перед звільненням у позивача не було відібрано пояснень, звільнення відбулося під час тимчасової непрацездатності позивача, наказ про звільнення не був доведений до позивача під підпис, що є порушенням ч. 3 ст. 40, ч. 2 ст. 47, ч. 1 ст. 149 КЗпП України. Згідно ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов'язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору. Згідно п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Разом із тим зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст. ст. 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення п.п. 4, 8 ст. 36, ч. 3 ст. 40, ч. 3 ст. 41, ст. ст. 40, 41 КЗпП України та враховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом п. 8 ст. 36 КЗпП України, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються, а тому позивач міг бути звільнений у період його тимчасової непрацездатності. З наведених вище підстав суд вважає неспроможними доводи позивача і щодо порушень про не відібрання пояснень, а також не ознайомлення із наказом про звільнення. Крім того, зважаючи на те, що позивач тривалий час з 08.10.2014 року по 15.12.2014 рік перебувала на лікарняному /Т.І. а.с. 51-53/ вчинити відповідні дії не представилось можливим. Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що наказ МОЗ України від 01.12.2014 № 181-О «Про звільнення [PERSON]» було прийнято у відповідності до норм та у порядку передбаченому чинним законодавством України. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні є необґрунтованими, незаконними і такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed