Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вимогою про зобов»язання Шевченківської районної ради провести їй розрахунок компенсації у відповідності до Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» та сплати відповідної компенсації. Як підставу позову зазначила, що у 1932 році під час розкуркулення в с. Петропілля Шевченківського району Харківської області її батько, [PERSON] був репресований, а майно, яким володів було передане до створеного колгоспу. У 1991 році батько був посмертно реабілітований. 20.07.1993 року комісією з питань поновлення прав реабілітованих Шевченківською райрадою на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» та Положення «про повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим або їх спадкоємцям» було прийнято рішення, відповідно до якого КСП «Надія» повинно було виплатити компенсацію у розмірі 70000 карбованців та у грудні 1993 року збільшено розмір компенсації до 360000 крб. Зазначила, що необхідні документи нею були здані до КСП «Надія», проте виплати не здійснені. Звернувшись у 2013, 2016 роках до Шевченківської райради, отримала відмову. Наданий час правонаступники господарства відсутні. З огляду на вищенаведене законодавство, просила зобов»язати Шевченківську райраду провести з нею розрахунок компенсації та сплатити компенсацію. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов та наполягав на його задоволенні. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала та, посилаючись на архівну інформацію Шевченківської райдержадміністрації пояснила, що згідно протоколам засідань КСП «Надія» у 1994 році було прийнято рішення про виплату спадкоємцям [PERSON] компенсації за вартість майна під час розкуркулення у розмірі 70000 крб, яку збільшено до 360000 крб., при пред»явленні свідоцтва про право на спадщину. Вважає, що комісія з цих питань діяла відповідно до вимог законодавства, прийняла рішення на користь позивача, яке було направлено до КСП »Надія», проте остання не скористалась своїм правом, оскільки з 1994 по 2013 роки не зверталась з цим питанням, не надавши свідоцтва про право на спадщину. В зв»язку з викладеним, просили відмовити у задоволенні позову повністю. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності, дійшов наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено наступне. Відповідно до\~статті 3 Закону України Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні\~реабілітовано всіх громадян, реабілітованих, засланих, висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім»ями. Поновлено реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей (стаття 4 Закону України Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні). На виконання вищевказаного Закону, а також постанови Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1993 року № 112, яким затверджено Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям, комісією з питань поновлення прав реабілітованих Шевченківської райради Харківської області від 20 липня 1993 року прийнято рішення про відшкодування вартості майна і споруд [PERSON] в розмірі 70000 крб. та зобов»язано спадкоємцям виплатити компенсацію у вказаному розмірі за поданням свідоцтва про право на спадщину /а.с. 8/. Рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих Шевченківської райради Харківської області від 8 грудня 1993 року збільшено розмір компенсації за вилучене майно і споруди до 360000 крб. /а.с. 9/. Відповідно до свідоцтва про народження позивача батьком є [PERSON] /а.с. 6/. 06.11.1955 року [PERSON] після одруження змінила прізвище на «Шишацька» /а.с. 7/. Як вбачається з копії свідоцтва про право на спадщину за законом, долученого позивачем, 20 жовтня 1993 року [PERSON], як спадкоємець після смерті [PERSON], отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, яке складається з компенсації вилученого майна і споруд у розмірі 70000 крб. /а.с.5/. Відповідно до інформації архівного відділу рішенням зборів уповноважених від 19.12.1992 року правонаступником колгоспу ім. Петровського стало КСП «Надія». Згідно рішенню зборів від 23.03.2000 року філія АТ закритого типу торгівельно-промислового комплексу «Світло шахтаря» стало правонаступником КСП «Надія», яке проіснувало до березня 2004 року і припинило свою діяльність, не залишивши правонаступників /а.с. 11/. Як вбачається з листа начальника архівного відділу, посилаючись на протокол № 1 від 05.01.1994 року засідання правління КСП «Надія», прийнято рішення про виплату спадкоємцям [PERSON] 360000 грб. компенсації за вартість майна, забраного під час розкуркулення при пред»яленні свідоцтва про право на спадщину. Згідно листам Шевченківської районної ради Харківської області на адресу [PERSON] підтверджено прийняття комісією з питань поновлення прав реабілітованих Шевченківської районної ради народних депутатів Харківської області у 1993 році Рішення, відповідно до якого вирішено правлінню КСП «Надія» виплатити спадкоємцям [PERSON], за поданням свідоцтва про право на спадщину, компенсації за вилучене майно і споруди у розмірі 360000 крб. /а.с. 13-15/. Як пояснив представник позивача в судовому засіданні, у 1994 році [PERSON] зверталась усно до КСП «Надія», та наступного разу звернулась до Шевченківської райради у 2013 році. Отже, протягом 1994-2004 років позивач, при пред»явленні свідоцтва про право на спадщину, мала можливість звернутись та отримати вказану компенсацію. Представник позивача просив поновити строк звернення до суду. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для нього. \~ На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження неможливості звернення нею з 1994 року та отримання нарахованої компенсації. Таким чином, є прийняте рішення про виплату відповідної компенсації [PERSON], яке не скасовано. Відповідно до п. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставив справи: розяснює особам , які беруть участь у справі їх права та обовязки , попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках , встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов»язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказів щодо несплати [PERSON] компенсації за вилучене майно і споруди, сторонами до суду не надано. Оцінивши надані докази у їх сукупності, давши їм належну правову оцінку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed