Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначила, що від шлюбу з відповідачем вона має дітей - [PERSON] [INFO] , [PERSON] - [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] . Позивач зазначила, що між нею та відповідачем 29.08.2016 року було розірвано шлюб. Позивач вказала, що на даний час працює та проживає в м. Анталія, Турція, та позивач бажає, щоб всі діти приїхали до неї в гості. Позивач вважає, що виїзд дітей за кордон на період літніх та зимових канікул буде відповідати інтересам дітей. Позивач вказує, що відповідач в добровільному порядку згоду на виїзд дітей за кордон не надає, а за ткого воназмушена звернутись до суду.Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задоволити. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися. Відповідач надав суду відзив в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Представник відповідача зазначив, що позивач з березня 2018 року перебуває за кордоном, свої материнські обов`язки не виконує та не надає матеріальної допомоги дітям. Діти проживають разом з відповідачем у трикімнатній квартирі, в якій створено належні умови для виховання та розвитку дітей. Представник відповідача зазначив, що надання дозволу на багаторазове вивезення малолітніх дітей за межі України кожного року без згоди батька, грубо порушуватиме його право на участь у вихованні дітей та фактично позбавить його можливості знати про місцезнаходження дітей та їх умови проживання. Представник третьої особи надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Зазначив, що позовні вимоги потребують уточнення стосовно термінів та умов виїзду дітей за кордон. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам, приходить до висновку, що позовні вимоги не ідлягають задоволенню з наступних підстав. Судом досліджено свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] згідно якого [PERSON] та [PERSON] уклали щлюб 28 квітня 2006 року. Судом досліджено свідоцтво про народження серії [NUMBER] згідно якого [PERSON] народився [INFO] , в графі батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Судом досліджено свідоцтво про народження серії [NUMBER] згідно якого [PERSON] народився [INFO] , в графі батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Судом досліджено свідоцтво про народження серії [NUMBER] згідно якого [PERSON] народився [INFO] , в графі батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Судом досліджено свідоцтво про народження серії [NUMBER] згідно якого [PERSON] народилась [INFO] , в графі батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Судом досліджено лист Заводського відділу Державної виконавчої служби міста Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області від 19.06.2018 року згідно якого заборгованість по стягненню аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей відсутня. Судом досліджено витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань від 05.02.2018 року згідно якого кримінальне провадження, відкрите за заявою [PERSON] від 05.02.2016 року про те, що відповідач [PERSON] наніс їй тілесні ушкодження, - закрито. Судом досліджено розрахунок заборгованості по сплаті аліментів від 28.02.2018 року згідно якого заборгованість по сплаті аліментів [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей станом на 28.02.2018 року відсутня. Переплата складає 27896,41 грн. Судом досліджено рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 21.12.2018 року, залишене постановою Миколаївського апеляційного суду від 22.02.2019 року без змін згідно якого визначено місце проживання дітей - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з їхнім батьком - [PERSON] . Судом досліджено висновок Центрального відділу поліції ГУНА в Миколаївській області від 07.02.2018 року згідно якого встановлено, що 06.02.2018 року [PERSON] вигнала неповнолітнього сина [PERSON] на вулицю. Під час проведення перевірки з [PERSON] проведена профілактична робота щодо дотримання належного виховання дітей, а також винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 184 КУпАП та винесено стягнення у вигляді попередження. За правилами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст.16 Закону України «Про охорону дитинства» - дитина має право на спілкування не тільки з батьками, а й з іншими членами сім`ї та родичами, які проживають у різних державах. Як зазначено у ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (чинна для України з 27 вересня 1991 року) передбачено у п.1 ст.3 Конвенції, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п. 1 ст. 18 цієї Конвенції ООН). Як зазначено у п.1 ст.9 Конвенції ООН, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За змістом ст. 313 ЦК України особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Відповідно до п. 3 вищеназваних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками. Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 4 зазначених вище Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. За правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 року № 724 (п. п. 3-5), виїзд з України громадян, які не досягли 16- річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду досягли 18-річного віку. Виїзд громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного із батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків з нотаріально посвідченою згодою здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого із батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого із батьків у разі пред`явлення зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого із батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Отже вказаними вище Правилами встановлено, що якщо один із батьків дитини, який надає дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України, має право володіти інформацією про те, до якої держави виїжджає дитина та на який час. Тобто при постановленні рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька та посиланні на Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» суду слід зазначати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення. Оскільки діюче в Україні законодавство передбачає наявність згоди другого з батьків, якщо він не супроводжує дитину, на конкретний виїзд дитини за межі України, із зазначенням у цій письмовій згоді держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, то і рішення суду при відсутності такої згоди може ухвалюватися лише щодо дозволу на конкретний виїзд дитини за межі України. Отже судом встановлено, що згідно рішення суду місце проживання дітей визначено з батьком. Позивач просить надати дозвіл на багаторазові виїзди дітей без зазначення конкретного часу виїзду та повернення дітей. Проте законом передбачено надання лише дозволу на одноразові поїздки дитини без дозволу іншого з батьків із зазначенням конкретного періоду поїздки (дата виїзду та повернення), визначення конкретного місця перебування дітей. Суд приходить до висновку, що сама по собі поїздка дитини за кордон не свідчить, що така поїздка відповідає інтересам дитини, а виїзд дітей за кордон пов`язаний із ризиком неповернення дітей, оскільки немає доказів того, що позивачем вжито заходів для повернення дітей в Україну (зокрема відсутність авіаквитків назад). Суд також приходить до висновку, що ненадання дозволу на багаторазові поїздки дітей за кордон не перешкоджає позивачу у реалізації її права на виховання дітей та на зустрічі з ними, оскільки позивач не позбавлена можливості приїхати в україну та побачитись з дітьми. За такого, позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed