Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, який уточнила до початку слухання справи по суті. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 1993 року. Від шлюбу є син [PERSON], [INFO]. Під час шлюбу в 1997 році вони придбали спочатку однокімнатну квартиру, а у 1998 році провели міну цієї квартири на трикімнатну квартиру [ADDRESS]. 01 листопада 2008 року позивач надала відповідачу довіреність на розпорядження спільним майном строком до 01 листопада 2011 року. У них була домовленість, що відповідач продасть квартиру, а половину коштів, отриманих від продажу, передасть їй. У 2013 році вона дізналася, що за заочним рішенням суду вони із відповідачем розлучені, а квартира продана за 90000,00 гривень. Відповідач відмовляється у добровільному порядку від передачі їй 1/2 частини грошей, отриманих ним від реалізації спільної квартири. У звязку із цим, вона просить суд стягнути з відповідача на її користь 45000,00 гривень як компенсацію 1/2 частини від 90000,00 гривень суми коштів, отриманих [PERSON] від покупця квартири за договором купівлі-продажу. Позивач у судове засідання не зявилася, про дату, місце та час судового засідання була повідомлена належним чином, її неявка не перешкоджає розгляду справи. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Щодо строку звернення за захистом до суду, то представник позивача пояснила, що про факт продажу квартири позивачу стало відомо лише 03 листопада 2013 року, коли вона не була допущена у квартиру по приїзду із м.Саратов, що підтверджується іменним проїзним залізничним квитком, у якому вказано час прибуття потягу 03 листопада 2013 року. У звязку з цим представник позивача просила рахувати строк позовної давності для вимоги про стягнення з відповідача вартості 1/2 частини квартири з 03 листопада 2013 року та не вважати його пропущеним. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі, пояснивши, що вони з позивачем дійсно перебували у зареєстрованому шлюбі з 1993 року, та в період перебування у шлюбі придбали спочатку однокімнатну квартиру, а у 1998 році провели міну цієї квартири на квартиру за адресою: [ADDRESS]. 01 листопада 2008 року [PERSON] надала йому довіреність на розпорядження спільним майном, його продаж та на розпорядження отриманими грошовими коштами від його продажу. У 2009 році шлюб між ним та позивачем було розірвано. У рішенні суду було зазначено про відсутність майнового спору між ними, адже була усна домовленість, що їх неповнолітній син буде мешкати з ним, а він зі свого боку не буде вимагати з позивачки аліментів на його утримання. Окрім цього, [PERSON] отримала від нього грошову компенсацію частини вартості майна. Також відповідачем було заявлено вимогу про застосування наслідків спливу термінів позовної давності до побідних вимог. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 10.04.2009 року по цивільній справі №2-956/2009, яке набуло законної сили 21.04.2009 року, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 1993 року, від шлюбу мають дитину Владислава, [INFO]. Відповідно до зазначеного рішення суду шлюб між ними було розірвано (а.с.7). Згідно договору міни від 11.12.1998 року, [PERSON] належну їй квартиру [ADDRESS], придбану на підставі договору купівлі-продажу від 23 липня 1993 року, обміняла на квартиру [ADDRESS] (а.с.54-55). Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, судом встановлено та не заперечується сторонами, що квартира [ADDRESS] придбана у період перебування у зареєстрованому шлюбі між позивачем та відповідачем та відносилась до їхньої спільної сумісної власності. 01.11.2008 року [PERSON] надала нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила [PERSON], продати належну їй квартиру [ADDRESS] за ціну та на умовах за його розсудом. Довіреність видана без права передоручення, строком на три роки, та дійсна до 01.11.2011 року (а.с.57). 08.02.2010 року за договором купівлі-продажу квартири [PERSON], який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності від 01.11.2008 року, продав квартиру [ADDRESS] за суму 90000,00 гривень (а.с.51-52). Відповідно до ст.63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. За змістом ст.244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Згідно ст.239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє. Відповідно до ч.1 ст.177 ЦК України обєктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Отже, за довіреністю визначається обсяг повноважень довіреної особи, які особа передає. Але за довіреністю довірена особа не набуває будь-яке право на майно, у тому числі і право власності, належних довірителю за результатами вчинення дій визначених довіреністю. За таких обставин, суд приходить до висновків, що позивач внаслідок укладання договору купівлі-продажу квартири від 08.02.2010 року, отримала право на 1/2 частки покупної ціни, отриманої відповідачем, а саме 45000,00 гривень як компенсацію вартості належної їй на праві спільної сумісної власності із [PERSON] квартири. При цьому, суд критично відноситься до заяви відповідача щодо здійснення ним грошової компенсації позивачу належної їй частки у спільному майні подружжя, адже відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі грошових коштів [PERSON] в розумінні п.3 ч.1 ст.208 ЦК України. Твердження відповідача щодо уповноваження його позивачем на розпорядження грошовими коштами, отриманими від реалізації спільного майна, спростовується змістом самої довіреності від 01.11.2008 року, яка не містить в собі подібних доручень. Разом з тим, суд вбачає за необхідне задовольнити заяву відповідача та застосувати до позовних вимог позивача строки позовної давності. Так, згідно ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як встановлено судом, квартира [ADDRESS] була відчужена 08.02.2010 року. Строк дії довіреності, наданої [PERSON] на імя [PERSON], до 01.11.2011 року. За ч.4 ст.319 ЦК України власність зобовязує. Згідно ч.1 ст.322 ЦК України власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За такого позивач повинна була цікавитися своєю квартирою, її станом через більш-менш нетривалий час. На противагу цьому позивач не надала суду доказів щодо вчинення ній дій по утриманню свого майна квартири, зокрема після спливу строку наданої нею довіреності від 01.11.2008 року. За твердження представника позивача про факт продажу квартири [PERSON] стало відомо лише 03.11.2013 року, коли вона не була допущена у квартиру по приїзду із м.Саратов, що підтверджується іменним проїзним залізничним квитком, у якому вказано час прибуття потягу 03.11.2013 року. У звязку з цим, представник позивача просила рахувати строк позовної давності для вимоги про стягнення з відповідача вартості 1/2 частини вартості квартири з 03.11.2013 року та не вважати його пропущеним. Однак, суд вважає, що позивач не надала належних та допустимих доказів, що вона саме 03.11.2013 року дізналася про порушення її права, та не вказала інших на її думку поважних причин пропуску строків звернення до суду за захистом свого порушеного права. Наявний залізничний квиток щодо прибуття потягу у м.Запоріжжя 03.11.2013 року жодним чином не спростовує можливість прибуття позивачки у м.Запоріжжя і в інший час, або можливість бути обізнаною про факт продажу квартири без її відома у інший спосіб, а свідчить лише про факт прибуття позивачки у м.Запоріжжя 03.11.2013 року. Окрім того, на пропуск строку позовної давності вказує також той факт, що 01.11.2008 року позивач надала відповідачу нотаріально посвідчену довіреність строком на три роки, тобто до 01.11.2011 року (а.с.57). За змістом позовних вимог позивач фактично просить про стягнення з відповідача коштів, отриманих ним за довіреністю, строк якої закінчився 01.11.2011 року. Про строк закінчення довіреності 01.11.2011 року позивач знала, що підтверджується її підписом на довіреності. Але, до суду вона звернулася 12.12.2014 року, тобто також вже після спливу трирічного строку, після закінчення терміну дії довіреності. Отже, загальний строк позовної давності за вимогами позивача, на час її звернення до суду сплив, як з дати укладання договору купівлі-продажу, за яким відповідач отримав кошти, так і з дати закінчення терміну дії довіреності, на підставі якої відповідач уклав вказаний договір купівлі-продажу. Будь-які клопотання від позивача, з підстав визначених ч.5 ст.267 ЦК України, на адресу суду не надходили. Таким чином, у звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позивачем пропущена позовна давність, клопотання про поновлення позовної давності позивач та її представник не заявляли, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. У звязку із відмовою у задоволенні позову, враховуючи положення ст.88 ЦПК України, суд вбачає за необхідне не стягувати з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed