Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору про поділ земельної ділянки та скасування запису про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 863161718225, а саме: земельну ділянку по [ADDRESS] , кадастровий номер 1822510100:01:018:0475, площею 0,0566 га, для будівництва і облуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка) на ім`я [PERSON] . В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що [INFO] помер її батько - [PERSON] , який проживав у м. Коростишів та мав у своїй власності 72/100 ідеальних часток будинку [ADDRESS]). Свого часу в 1987 р. батько подарував позивачу 28/100 частки вказаного будинку та земельної ділянки, з тих пір позивач була зареєстрована та проживала з ним до його смерті в одному будинку та за однією адресою. Земельна ділянка біля будинку перебувала у спільній частковій власності, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю, серії ЖТ № 020016, виданим Коростишівською міською радою 27.06.2002 року. Про відмову від прийняття спадщини після смерті батька позивач не заявляла, є такою що прийняла спадщину і як спадкоємець пешої черги має право на спадкування батькового майна. В 2017 році дізналась, що належну батькові частку будинку та земельної ділянки успадкували в повному обсязі мати позивача та брат - відповідач у справі, про що нотаріусом були видані свідоцтва про право на спадщину за законом кожному по Ѕ частки спадкового майна. При цьому, мати з братом подали нотаріусу недостовірні відомості відносно того, що інших спадкоємців крім них після смерті батька немає. Таким чином відповідач успадкував 1/2 частку від належної батьку 72/100 частин будинку, хоча мав право отримати лише 1/3 частку. За захистом свого порушенного права позивач звернулась до суду з позовом про визнання недійшим свідоцтва про право на спадщину за законом, виданного на ім`я [PERSON] . Рішенням суду від 15.05.2018 свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 08.09.2006 р нотаріусом на ім`я брата [PERSON] про спадкування ним Ѕ частки належного батьку майна, зокрема 72/100 частин будинку та земельної ділянки визнано недійсним та підставі ст. 1301 ЦК України. 10.11.2015 між позивачем та відповідачем був укладений договір про поділ земельної ділянки, який став підставою для реєстрації права власності на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за кожним з сторін у визначеному договором обсязі. Однак, як свідчить зміст договору , він укладався на підставі того, що відповідачу належить 54/100 части всієї земельної ділянки, що підтверджувалось правовстановлюючими документами, серед яких Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Коростишівською державною нотаріальною конторою Житомирської області 08.09.2006, яке в подальшому вищевказаним рішенням суду від 15.05.2018 року було визнано недійсним. Таким чином, укладенням оспорюваного договору відповідач отримав в натурі частину земельної ділянки, на яку не мав свого часу права спадкування. На момент укладення оспорюваного договору позивачу не була відома обставина незаконного перебування у власності відповідача 54/100 частин земельної ділянки, тому підписала договір під впливом помилки. На підставі оспорюваного договору відповідач зареєстрував право власності на земельну ділянку з кадстровим номером 1822510100:01:018:0475 площею 0,0566 га. Наявність помилки в діях позивача необізнаність про незаконне спадкування відповідача, а її важливість полягає в порушенні її прав на спадкування майна та в подальшому реалізації прав власника. Крім цього, Свідоцтво про право на спадщину відповідача було визнане недійсним, оскільки він не мав права на спадкування майна в такому обсязі ( ст. 1301 ЦК України) та не мав необхідного обсягу дієздатності для укладення данного правочину ( договору про поділ земельної ділянки), оскільки не був його законним власником, а відтак договір поділу слід визнати недійсним у зв`язку з недотриманням вимоги ч. 2 ст. 203 ЦК України при його укладенні. Ухвалою суду від 27.05.2019 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду залучено до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог Реєстраційну службу Коростишівського районного управління юстиції. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав та доводів викладених в позовній заяві та просили їх задовольнити, а також просили вирішити питання щодо стягнення з відповідача судових витрат по сплаті судового збору та витрат на правову допомогу. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву не надав, заяв про відкладення розгляду справи або розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. В матеріалах справи містяться докази того, що відповідач повідомлявсь про час та місце слухання справи належним чином, в тому числі і через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України та шляхом отримання рекомендованих повідомлень. Будь яких клопотань до суду не подавав. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Третя особа - Реєстраційна служба Коростишівського районного управління юстиції в судове засідання свого представника не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Пояснень щодо позовних вимог до суду не подавали. А тому, при таких обставинах, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів. Суд, вислухавши доводи позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про наступне. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. З копії Державного акта на право приватної власності на землю, серії ЖТ № 020016, виданого Коростишівською міською радою 27.06.2002 року, вбачається, що земельна ділянка площею 0,1049 га, що розташована на території [ADDRESS] , перебувала у спільній частковій власності громадян: [PERSON] - частка 28/100 та [PERSON] - частка 72/100 ( а.с. 9). З копії свідоцтва про право на спадщину за законом, серії ВЕВ № 535315 від 08.09.2006 р., що видане державним нотаріусом Коростишівської державної нотаріальної контори у спадковій справі № 283, зареєстровано в реєстрі за № [NUMBER] слідує, що [INFO] помер [PERSON] , спадкоємцями майна якого є [PERSON] та [PERSON] в частці 1/2. Спадкове майно на яке видано свідоцтво у вказаній частці складається з 72/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки площею 0,0755 га, що знаходиться по [ADDRESS] . Свідоцтво про право на спадщину за законом видано кожному на Ѕ частку [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 10). 10.11.2015 сторони - [PERSON] та [PERSON] уклади Договір про поділ земельної ділянки , відповідно до якого розподілили належну їм на праві спільної часткової власності земельну ділянку, загальною площею 0,1049 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , а саме: [PERSON] отримав у власність земельну ділянку площею 0,0566 га, а [PERSON] - відповідно 0,0483 га. Земельна ділянка , яка була предметом договору належала [PERSON] в розмірі 54/100 частин ( в тому числі і на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданного Коростишівською державною нотаріальною конторою 08.09.2006 р. за реєстровим № [NUMBER]), а позивачу відповідно 46/100 частин. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Коростишівського районого нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 1376 ( а.с. 7-8). На підставі вищевказаного Договору відбулась реєстрація права власності на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за кожним із сторін у визначеному розмірі ( а.с. 11-13). Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 15.05.2018, яке набрало законної сили 21.06.2018 у справі № 280/1296/17 визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серії ВЕВ № 535315 від 08.09.2006 р., що видане державним нотаріусом Коростишівської державної нотаріальної контори Мошковською З.І. на ім`я [PERSON] , реєстровий номер № [NUMBER]. ( а.с. 14-15). Як стверджує позивач , на момент укладення оспорюваного договору їй не була відома обставина перебування у власності відповідача 54/100 частин земельної ділянки, тому підписала договір під впливом помилки. Позивач посилається на те, що згідно вимог с. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У ч. 5 тієї ж статті визначено, що правочин повинен бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилки щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора здійснюються у порядку, передбаченому для державної реєстрації прав (частина 5). Враховуючи наведені положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вимоги позивача щодо скасування державної реєстрації права власності на ім`я [PERSON] , також є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки суд дійшов до висновку про визнання договору про поділ земельної ділянки недійсним, а тому і підлягають задоволенню позовні вимоги про скасування реєстрації права власності на земельну ділянку за [PERSON] . Щодо питання стягнення судових витрат, суд дійшов такого висновку. Відповідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Так, в обґрунтування витрат на правову допомогу в розмірі 3250,00 грн., позивачем та його представником надано: Договір про надання правової допомоги від 03.05.2019 з розрахунком суми гонорару в розмірі 3250,00 грн. та квитанції № 73, від 03.05.2019 про оплату позивачем послуг в розмірі 500,00 грн., квитанцію № 79 від 16.05.2019 на оплату послуг в розмірі 1500,00 грн., та квитанцію № 144 від 11.11.2019 - 1250,00 грн. Отже враховуючи викладене з відповідача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу, що були понесені позивачем в розмірі 3250,00 грн. Відповідачем клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не подано. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в розмірі 768,40 грн. ( а.с.1). З огляду на викладене, слід стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати - судовий збір в розмірі 768,40 грн. та 3250,00 грн. витрат на оплату правничої допомоги, в всього - 4018,40. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідач, доводів позивача не спростував, будь яких доказів , клопотань до суду не подав, в судові засідання не з`являвсь. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості та захисту прав позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з вищевикладених мотивів. На підставі викладеного та

Outcome: approved