Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-28 00:00:00

Позивач звернулась в суд з наведеним позовом до відповідача мотивуючи тим, що вони є спадкоємцями кожна по 1/2 частки спадкового майна, що залишилось після смерті [PERSON] Спадкове майна складається із домоволодіння, що знаходиться в с. Микитинці Івано-Франківської міської ради на [ADDRESS] та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. 01 червня 2012 року позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину домоволодіння та ще одне свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано у встановленому законом порядку. Між співвласниками виникають непорозуміння з приводу користування, утримання та збереження майна, тому позивач просить виділити свою частку в натурі. В судовому засіданні 25 травня 2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав з мотивів наведених в позовній заяві, просив позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечив. В судове засідання 29 червня 2016 року позивач та її представник не з'явились, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач в судові засідання не з'являлась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, що підтверджується конвертами, які повернулись із відміткою, що адресат вибув за кордон. Причину неявки суду не повідомила. З урахуванням думки представника позивача та положень ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 197 фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Заслухавши пояснення представника позивача, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивачу на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 01 червня 2012 року № 2-673 та № 2-675 належить на праві спільної часткової власності 1/2 частина домоволодіння [ADDRESS] та 1/2 частина земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0970 га., що знаходиться в с. Микитинці Івано-Франківської міської ради, [ADDRESS] (а.с.8, 15). На підставі вказаних свідоцтв позивача зареєструвала за собою право власності на вказані об'єкти нерухомого майна в реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується копіями витягів про реєстрацію права власності (а.с.10-11, 17). Власником іншої частини 1/2 домоволодіння та земельної ділянки є відповідач. Як вбачається із довідки заступника завідувача державної нотаріальної контори від 09.09.2015 року саме позивач та відповідач були спадкоємцями майна померлої [PERSON] (а.с.6). Технічні характеристики домоволодіння наведені в технічному паспорті (а.с.12-14). Відповідач в судові засідання не з'являлась, своїх заперечень чи спростування твердження позивача суду не надала, а тому суд приймає рішення на підставі наявних у справі доказів. Статтею 41 Конституції України та ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що право власності є непорушним правом особи. В той же час ст. 13 ЦК України визначає, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Частиною 1 статті 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд, тобто вільно обирає спосіб захисту порушених прав і охоронюваних законом інтересів Стаття 317 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), розкриває зміст права власності, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак, при здійсненні свого права власності, власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч. 2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України). Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (ч. 1 ст. 183 ЦК України). Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. За клопотанням представника позивача судом було призначено будівельно-технічну експертизу для з'ясування можливості виділу частки позивача. Згідно висновку експерта № 32/04-2016 від 11.04.2016 року поділ домоволодіння відповідно до часток співвласників є можливим, так само є можливо поділити в натурі земельну ділянку (а.с.57-92). В силу вимог статті 60 ЦПК України, кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином суд приходить до висновку про правомірність і обґрунтованість позовних вимог позивача та необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. На підставі наведеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. ст. 13, 20, 21, 183, 317, 319 ч.2, 358, 364, 367 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: approved