Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивує тим, що вона є власником 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] зареєстрований у вказаному житлі як член сім`ї власника квартири - чоловік. Зазначає, що шлюб між сторонами розірвано, з 2017 року чоловік змінив місце свого проживання. Разом з тим, незважаючи на реєстрацію, останній в квартирі протягом тривалого часу не проживає. Інтересу до житла відповідач не виявляє, витрат по його утриманню не несе, комунальні послуги не сплачує. В добровільному порядку зняти відповідача з реєстрації не має можливості. Відтак позивач вважає, що дана обставина не дозволяє їй розпоряджатися майном на власний розсуд, чим порушуються її права та інтереси, як власника житла житла. А тому, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судовому засіданні 03.09.2019 позов підтримала частково, просила визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою, вимогу щодо зобов`язання відповідача знятися з реєстрації не підтримала, просила суд її не вирішувати. Додатково пояснила, що будинок розділений на дві частини, які є окремими квартирами. Відповідач зареєстрований в квартирі №2. П одала заяву про подальший розгляд справи у її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст. ст. 128-131 ЦПК України. Заяви про розгляд справи за його відсутності, а також відзив на пред'явлений позов відповідач не подавав. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав. Договором дарування від 04.12.1997, зареєстрованим в реєстрі за № 3 (а.с.5), стверджується, що [PERSON] та позивач [PERSON] прийняли у дар від матері [PERSON] цілий житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] в рівних частинах. Відповідно до відомостей внесених у будинкову книгу А №48609 (а.с. 6,7), відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Вищевказана обставина підтверджується і відомостями підрозділу УДМС України у Волинській області. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. В даному будинку відповідач [PERSON] був зареєстрований як член сім`ї власника житла - чоловік позивача [PERSON] . Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 27.02.2018 (а.с. 8-10) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення суду набрало законної сили. Судом встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами, договір про порядок користування житловим приміщенням, між сторонами не укладався. З наданих позивачем довідок Луцького РВП ЛВП ГУНП у Волинській області (а.с. 14-18) вбачається, що під час виходу за адресою реєстрації, працівниками встановлено, що відповідач [PERSON] в будинку зареєстрований, але не проживає в ньому з 2017 року. Факт не проживання відповідача в будинковолодінні підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] . Тобто, станом на день розгляду справи, підтверджується не проживання відповідача у квартирі позивача понад 1 рік. Відповідач, будучи зареєстрованим у квартирі позивача по даний час, порушує її права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що слід визнати відповідача [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Згідно з ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Задовольняючи позов про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, суд використовує права надані ст. 267 ЦПК України, щодо встановлення порядку виконання рішення суду, і вважає, що в рішенні слід вказати на те, що дане рішення є підставою для зняття особи з реєстрації.

Outcome: approved