Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду з зазначеним позовом мотивуючи свої вимоги тим, що вона з 14.03.2017 по 31.01.2020 працювала продавцем продовольчих товарів в магазині « [INFO] », що розташований по [ADDRESS] , в фізичної особи-підприємця [PERSON] . Таким чином між ними існували трудові правовідносини. 31.01.2020 вона була звільнена з роботи відповідно до п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. При звільненні їй було видано трудову книжку із записами, які не відповідали дійсності та не мали до неї ніякого відношення. Крім того, в трудовій книжці були деякі записи замальовані коректором білого кольору. Оскільки, перше та друге число лютого місяця були вихідними днями, тому вона 03.02.2020 звернулась до Уманського міського центру зайнятості з метою стати на облік та подальшого пошуку роботи. В постановці її на облік було відмовлено в категоричній формі, із-за невідповідності записів фактичним обставинам та замальованих записів. Того ж дня, вона звернулась до відповідача з проханням виписати нову трудову книжку з дотриманням норм законодавства. Недійсну трудову книжку [PERSON] у неї забрала та поставила вимогу, щоб вона більше її не турбувала. На її неодноразові прохання повернути оформлену трудову книжку, відповідач не реагувала, в зв`язку з чим позивач змушена була звернутись за захистом своїх трудових прав до Інспекції з праці Уманської міської ради, подавши скаргу на ім`я голови міста Умані. Після чого, трудова книжка була надана позивачу 23.06.2020. Крім того, цим відвідуванням було встановлено, що ФОП [PERSON] зобов`язана сплатити їй суму середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку за період часу із 01.02.2020 по 23.06.2020 в розмірі 18558,79 грн. зобов`язано її до 10.07.2020 усунути порушення законодавства, однак відповідач це ігнорує та грошові кошти не виплатила, незважаючи на її неодноразові звернення до неї. Вказує на те, що відповідач нараховану суму середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку за період часу із 01.02.2020 по 23.06.2020 їй до 10.07.2020, як було встановлено в приписі Інспекції, не виплатила, вважає, що середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку слід рахувати із 01.02.2020 по день подачі позову 10.11.2020. Виходячи з викладеного, вона має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки в розмірі 23038,36 грн., який необхідно розраховувати за формулою: «середній заробіток»=7173,00+4723,00 (заробітна плата за грудень 2019 року та січень 2020 року) =8896,00:39 (кількість робочих днів за грудень 2019 року та січень 2020 року)=228,10 (середній заробіток за 1 робочий день)х101(загальна кількість робочих днів за весь час затримки)=23038,36 грн. Крім того, всі працівники підприємств, установ, організацій незалежно від їх форм власності, виду діяльності та галузевої незалежності, а також ті, що працюють за трудовим договором у фізосіб, мають право на відпустку, яке закріплене у ст. 2 Закону №504/96-ВР та у нормах КЗпП України. Тривалість всіх видів відпусток обчислюють в календарних днях і відлік стартує з першого дня роботи. Тож щорічно у працівника набігає стаж роботи, що дає право на відпустку, а значить і календарні дні відпустки, котрі той може взяти за правилами, визначеними законодавством. Згідно зі статтею 6 Закону №504/96-ВР, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку. Статтею 23 зазначеного закону визначено, що витрати, пов`язані з оплатою відпусток, здійснюються за рахунок коштів підприємств, призначених на оплату праці, або за рахунок коштів фізичної особи, в якої працюють за трудовим договором працівники. Відповідно до ст. 24 Закону №504/96-ВР, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використанні ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. Вказує на те, що у неї були не використані відпустки, тому вона має право на отримання від відповідача компенсації згідно із законом. При проведені перевірки ФОП [PERSON] працівниками Інспекції з праці Уманської міської ради здійснено розрахунок компенсації за невикористану нею відпустку і вона становить 7905,72 грн. Просить суд ухвалити рішення, яким: визнати недійсним запис №2 в трудовій книжці [PERSON] (РНКОПП [NUMBER] ) серії [NUMBER] , в якому записано: «Звільнена з роботи по угоді сторін згідно з п.1 ст. 36 КЗпП України. Наказ №2 від 31.01.2020»; встановити день звільнення [PERSON] (РНКОПП [NUMBER] ) - 23 червня 2020 року; зобов`язати фізичну особу-підприємця [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) видати новий наказ про звільнення [PERSON] (РНКОПП [NUMBER] ) на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України із 23 червня 2020 року та внести новий запис в трудову книжку [PERSON] , серії [NUMBER] , зазначивши номер та дату нового наказу і дату звільнення 23 червня 2020 року; стягнути з Фізичної особи-підприємця [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНКОПП [NUMBER] ) середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 23038 (двадцять три тисячі тридцять вісім) гривень 36 копійок; стягнути з Фізичної особи-підприємця [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНКОПП [NUMBER] ) компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 7905 (сім тисяч дев`ятсот п`ять) гривень 72 копійки; стягнути з Фізичної особи-підприємця [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНКОПП [NUMBER] ) понесені нею судові витрати у даній справі. Ухвалою судді у справі відкрите спрощене позовне провадження, а також роз`яснено відповідачу його право подати відзив на позовну заяву або пред`явити зустрічний позов до позивача у строк 15 днів з дня отримання копії ухвали судді про відкриття провадження у справі. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Ухвала про відкриття провадження у справі від 19.01.2021 року та позовна заява з додатками направлені на адресу відповідача за місцем її знаходження. Разом із відзивом 10.02.2021 року відповідачем було подано заяву про розгляд справи в судовому засіданні, однак враховуючи, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у даній справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, суд не знайшов підстав для розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. 10.02.2021 року на адресу суду від [PERSON] надійшов Відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому вказує цивільна справа за позовом [PERSON] не підлягає до задоволення, оскільки позивачем не надано достатніх, належних та допустимих доказів, які б в сукупності свідчили про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі. [PERSON] зазначає, що трудові відносини врегульовані нормами трудового права суспільні відносини, що виникають як результат впливу норм трудового права на поведінку суб`єктів трудової діяльності в результаті укладення трудового договору, внаслідок якого між ними виникають правові зв`язки, а також відносини з приводу встановлення умов праці на підприємстві, навчання й перекваліфікації за місцем роботи та відносини, пов`язані з наглядом і контролем за додержанням трудового законодавства, вирішення трудових спорів та працевлаштуванням громадян. Вказує на те, що важливими ознаками трудових правовідносин є підстави їх виникнення, змінення чи припинення. Цьому сприяють певні юридичні факти. До основних підстав виникнення трудових правовідносин належать: укладення трудового договору, адміністративно-правових актів, факт обрання на відповідну посаду, факт погодження з відповідними особами. Відповідно до ст. 47 КЗпП України: «…Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу…». Відповідно до ст. 116 КЗпП України: «… При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму…». Вважає, що [PERSON] була звільнена у відповідності та з дотриманням вимог чинного законодавства України. Даний факт підтверджується наявними документами та свідками, яких вона заявить у суді з метою їх подальшого допиту. Також не зрозумілим є посилання позивача на інспекційне відвідування ФОП [PERSON] як на беззаперечне підтвердження своїх позовних вимог. Так, як за результатами незаконного інспекційного відвідування співробітниками відділу аудиту та фінансового контролю Уманської міської ради було складено протокол, який спочатку Уманським міськрайонним судом було повернуто на до оформлення, а в подальшому взагалі Черкаським апеляційним судом справу було закрито. Також, незрозумілим та незаконним являються вимоги позивача стосовно сум розрахунків проведених на незрозумілих Інтернет ресурсах. Таким чином, тези викладені у позові не відповідають фактичним обставинам справи та об`єктивній дійсності. 15.02.2021 року позивач подав відповідь на відзив зазначивши, що відзив абсурдний, позбавлений будь-якого логічного смислу, не ґрунтується на трудовому законодавстві і жодним чином не спростовує обґрунтування її позову. Свої вимоги, обґрунтувала тим, що з 14.03.2017 по 31.01.2020 вона працювала продавцем в магазині у ФОП [PERSON] 31.01.2020 була звільнена з роботи відповідно до п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. При звільненні їй було видано трудову книжку із невірними записами та виправленнями. Недійсну трудову книжку вона повернула відповідачу, яка належним чином оформлену трудову книжку видала їй тільки 23.06.2020. Крім цього, вона просила, попередньо обґрунтувавши, стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку і компенсацію за невикористану відпустку. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Копія трудової книжки від 14.03.2017 року підтверджує, що [PERSON] з 14.03.2017 року прийнята на роботу продавцем продовольчих товарів ПП [PERSON] (а.с. 8). Трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 13.03.2017 укладений між [PERSON] та [PERSON] (а.с.30). Наказом (розпорядженням) №1 від 13.03.2017 [PERSON] прийнято на роботу 14.03.2017 ФОП [PERSON] продуктовий магазин « [INFO] » на посаду продавець (а.с.31). ФОП [PERSON] наказом №1а від 13.03.2017 встановлено розмір заробітної плати продавця, в розмірі 3200 грн. (а.с.33). Наказом (розпорядженням) №2 від 31.01.2020 припинено трудовий договір (контракт) між [PERSON] та [PERSON] на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с.37). Приписами ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Позивач перебувала у трудових відносинах з ФОП [PERSON] та працювала продавцем в магазині « [INFO] » з 14.03.2017 року та 31.01.2020 року, її звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Пункт 1 статті 36 КЗпП України вказує, що підставами припинення трудового договору є: угода сторін. Судом встановлено, що продавця [PERSON] звільнено з роботи з 31.01.2020 року за згодою сторін, на підставі наказу про припинення трудового договору від 31.01.2020 року №2. При звільненні їй було видано трудову книжку із записами, які не відповідали дійсності та не мали до неї ніякого відношення. Крім того, в трудовій книжці були деякі записи замальовані коректором. Порядок видачі трудових книжок у разі звільнення урегульований розділом 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110 (далі - Інструкція № 58). Згідно з пунктами 3, 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 № 301, трудові книжки повинні зберігатися на підприємствах, в установах і організаціях, у представництвах іноземних суб`єктів господарювання, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність. Згідно з пунктами 2.4, 4.1, 4.2 Інструкції № 58, усі записи, що здійснюються в трудовій книжці: про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення, вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу, але не пізніше тижневого строку видання такого наказу, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу, тобто, підстави звільнення, що зазначенні в наказі про звільненні, мають відповідати підставам, зазначеним у трудовій книжці. Згідно з пунктом 4.1 Інструкції №58 власник або вповноважений ним орган зобов`язаний видати працівникові його трудову книжку в день звільнення з унесеним до неї записом про звільнення. У разі затримки щодо видачі трудової книжки з вини власника чи вповноваженого ним органу працівникові сплачують середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення за таких обставин є день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видають наказ, і вносять запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнають недійсним. Згідно зі ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Законодавець передбачив, що коли власник затримав видачу трудової книжки, звільнення вважається день її видачі. В такому разі видається новий наказ, де зазначає новий день звільнення, і вноситься запис до трудової книжки працівника, а раніше внесен запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пункт 2.10 Інструкції №58. Оскільки [PERSON] було звільнено 31.01.2020, а 1 та 2 лютого були вихідними днями, тому вона 03.02.2020 року звернулась до Уманського міського центру зайнятості для того, щоб стати на облік для подальшого пошуку роботи, однак їй було відмовлено із-за невідповідності записів фактичним обставинам. Трудова книжка відповідачем ФОП [PERSON] була видана [PERSON] 23.06.2020, тому встановлено, що ФОП [PERSON] зобов`язана сплатити [PERSON] суму середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку за період з 01.02.2020 по 23.06.2020 в розмірі 18558,79 грн.. Кодексом законів про працю України визначено основні трудові права працівників і ними є: право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР - Закон № 504/96-ВР визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 21 даного Закону передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. КЗпП України у статті 94 визначає, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно пункту 1 Розділу І Постанови Кабінету Міністрів України № 100 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках іншого (крім іншого), коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. За змістом пункту 2 розділу II Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 10.09.2020 у справі № 607/14495/16-ц (ЄДРСРУ № 91519987). Відповідно до розрахунку, наданого працівниками Інспекції з праці Уманської міської ради, сума середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку за період часу із 01.02.2020 по 23.06.2020 становить 18558,79 грн. Однак, враховуючи, що відповідач нараховану суму середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку за період часу із 01.02.2020 по 23.06.2020 їй до 10.07.2020, як було встановлено в приписі Інспекції, не виплатив, тому середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку слід рахувати із 01.02.2020 по день подачі позову 10.11.2020. Пунктом 3 Порядку № 100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки. Тому, [PERSON] має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки в розмірі 23038,36 грн. Розрахунок проведено за формулою: «Середній заробіток» = 4173,00 + 4723,00 (заробітна плата за грудень 2019 року та січень 2020 року) = 8896,00 : 39 (кількість робочих днів за грудень 2019 року та січень 2020 року) = 228,10 (середній заробіток за 1 робочий день)х101 (загальна кількість робочих днів за весь час затримки) = 23038,36 грн. Верховний Суд України в постанові від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15 (ЄДРСРУ № 52762149) прийшов до правового висновку, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 (ЄДРСРУ № 89819874) прийшла до правового висновку, що правовий висновок Верховного Суду України у справі № 21-1765а15 є застосовним до спірних правовідносин. Всі працівники підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також ті, що працюють за трудовим договором фізосіб, мають право на відпустку, яке закріплене у статті 2 Закону № 504/96-ВР та у нормах КЗпП України. Тривалість всіх видів відпусток обчислюють в календарних днях і відлік стартує з першого дня роботи. Тож щорічно у працівника набігає стаж роботи, що дає право на відпустку, а значить і календарні дні відпустки, котрі той може взяти за правилами визначеними законодавством. Згідно зі статтею 6 Закону № 504/96-ВР, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку, (ст. 21 Закону № 504/96-ВР). Статтею 23 зазначеного закону визначено, що витрати, пов`язані з оплатою відпусток, здійснюються за рахунок коштів підприємств, призначених на оплату праці, або за рахунок коштів фізичної особи, в якої працюють за трудовим договором працівники. Відповідно до статті 24 Закону № 504/96-ВР, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи АІ групи. У позивача [PERSON] були не використані відпустки, а тому вона має право на отримання від відповідача компенсації згідно із законом. При проведенні перевірки ФОП [PERSON] працівниками Інспекці праці Уманської міської ради здійснено розрахунок компенсації за невикористану [PERSON] відпустку, яка становить 7905,72 грн.. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки судом встановлено, що відповідачем ФОП [PERSON] порушено процедуру звільнення [PERSON] , у зв`язку з цим позивач ще й має право стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку та стягнути компенсацію за невикористану відпустку, тому позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 840,80 грн.. На підставі викладеного, відповідно до ст. 43 Конституції України, ст.ст. 36, 47, 94 КЗпП України, Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, ст.ст. 1, 21 Закону України «Про оплату праці», Постанова Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100,

Outcome: approved