Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-16 00:00:00

Позивач звернувся з цим позовом, мотивуючи тим, що 13.01.2018 року померла його мати [PERSON], яка проживала в [INFO], у звязку з чим відкрилася спадщина. За життя 17.06.2016 року остання склала заповіт, який був посвідчений нотаріусом Алуштинського міського нотаріального округу. Однак він є спадкоємцем за законом, так як неспроможний одержати документ, що підтвердить дійсність цього заповіту, який був складений на тимчасово окупованій території. Тривалий час після смерті матері він не міг отримати документи про її смерть. Лише в липні 2018 року йому передали ці документи і він звернувся до суду, рішенням якого 03.09.2018 року встановлено факт смерті матері. 05.09.2018 року він отримав свідоцтво про смерть. Однак коли звернувся 11.09.2018 року до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, останній повідомив, що він пропустив визначений законом строк для вчинення цих дій. Вважаючи, що вказаний строк він пропустив з наведених вище поважних причин, просив визначити йому додатковий строк для вчинення вказаний дій. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені вимоги підтримав і в своїх поясненнях підтвердив обставини викладені в\~ позовній заяві. Відповідач про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, в судове засідання не зявився по невідомій причині. Суд визнав можливим справу розглянути без участі його представника за наявними доказами. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши обставини справи, надані докази та давши їм оцінку, суд прийшов до наступних висновків. Встановлено, що 13 січня 2018 року в м. Алушта Автономної Республіки Крим померла мати позивача [PERSON], у звязку з чим відкрилася спадщина, до складу якої ввійшли усі права та обовязки, що належали їй на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті, що підтверджується свідоцтвом про смерть спадкодавця, свідоцтвом про народження позивача, державними актами на право приватної власності на землю, а також рішенням Буринського районного суду від 03.09.2018 р. (а.с.4-8). Позивач [PERSON], в силу ст.1261 ЦК України, є спадкоємцем за законом першої черги. З положень ст.1223 ЦК України вбачається, що право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частиною 1 статті 1269 ЦК України, в редакції чинній на момент відкриття спадщини, встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. При цьому спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.1, ч.2 ст.1220 ЦК України). В силу ч. 3 ст. 1272 ЦК України за заявою спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Як вбачається з розяснень, які містяться в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7, та сформульованої відповідно до рішень цього Суду правової позиції, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Судом встановлено, що строк подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] закінчився 13.07.2018 року і позивач не подав у встановлений законом строк заяви про прийняття спадщини після смерті матері, оскільки остання померла на тимчасово окупованій території і він не мав змоги отримати документи, що підтверджують її смерть. При цьому, лише 05.09.2018 року, після відповідного судового рішення, позивачу було видане свідоцтво про смерть спадкодавця Буринським районним відділом ДРАЦС ГТУЮ у Сумській області. Стаття 2 Цивільного процесуального кодексу України закріплює, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав , свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З рішення Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» від 27.06.2000 року вбачається, що при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Виходячи із сформованої практики цього ж Суду, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, по своїй суті, є гарантом права власності, оскільки визнає право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном. При цьому, гарантоване\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в своїй Постанові від 17.10.2018 року в справі №681/203/17-ц, принцип «пропорційності» тісно пов'язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід'ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв'язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Виходячи з\~наведеного та враховуючи, що спадщина до теперішнього часу є відкритою і судом не встановлено фактичних даних про її оформлення іншими особами, а позивач повязаний зі спадкодавцем кровним походженням, усі права та обовязки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини в розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції, становитиме майно позивача виходячи із законодавчого визначення спадкових правовідносин, субєктом яких він є, суд приходить до переконання, що строк подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори був пропущений ним з поважних причин наведених вище, так як вони були для нього обєктивними, непереборними та істотними труднощами, що завадили йому своєчасно звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Таким чином зібрані по справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи, з урахуванням норм європейського законодавства по правам людини, дозволяють задовольнити позов в повному обсязі і таке рішення, на думку суду, буде відповідати не тільки принципу законності, а і справедливості.

Outcome: approved