Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, у якому зазначила, що вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 вересня 2016 року (справа № 314/3791/16-к, провадження № 1-кп/314/155/2016) [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. У вказаному кримінальному провадженні позивача визнано потерпілою. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 20 від 14 березня 2016 року, проведеної в ході слідства, у неї виявлене тілесне ушкодження у вигляді закритої сочетанної тупої травми голови, тулуба і кінцівок, ускладнене розвитком небезпечного для життя стану травматичного шоку 3 ступені, яке кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження. В результаті отриманих в дорожньо-транспортній пригоді ушкоджень здоровя позивач була вимушена проходити стаціонарне лікування з операційним втручанням, у звязку з чим їй завдана матеріальна шкода, сума якої становить 48797,83 грн. Крім того, позивачу спричинена моральна шкода, яка полягає у негативних змінах в житті, а саме: щоденних думках та спогадах про наслідки психотравмуючої події, страху можливого повторення подій, негативних переживаннях та спогадах, важкості виконання повсякденних обовязків, переживаннях фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, тимчасовій відірваності від активного соціального життя, порушенні сну, побоюванні щодо майбутнього стану здоровя тощо. В момент отримання тілесних ушкоджень позивач перенесла значний фізичний біль та емоційний стрес, в подальшому вона була вимушена проходити і до цього часу проходить стаціонарне лікування з операційним втручанням, терпіти болісні лікувальні та діагностичні процедури. Впродовж певного періоду лікування позивач була непрацездатною, дотепер має обмеження працездатності, що призвело до зниження її прибутків та добробуту. Спричинену їй моральну шкоду вона оцінює в 140000 грн. У судовому засіданні позивач позов підтримала, просила його задовольнити у повному обсязі на тих підставах, що в ньому зазначені. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с. 63, 66), причин неявки суду не повідомив, будь-яких клопотань на адресу суду не надав. У звязку з чим причина неявки визнана судом неповажною. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки відповідача, повідомленого про дату судового засідання, тобто незалежно від поважності причин його неявки, навіть якщо вони є поважними, суд на підставі наявних у справі доказів вирішує справу. На підставі викладеного, суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 11 грудня 2015 року приблизно о 16 годині 00 хвилин [PERSON], перебуваючи в стані алкогольного спяніння, не маючи при собі водійського посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, керуючи автомобілем ЗАЗ СЕНС, реєстраційний номер [NUMBER], рухаючись на 275 км + 800 м автодороги Харків-Сімферополь в с. Михайлівка Вільнянського району Запорізької області в напрямку м. Сімферополь зі швидкістю 120 км/год, не вибрав безпечну швидкість руху в умовах дорожньої обстановки, змінив напрямок руху автомобіля вправо, не переконавшись в тому, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасником руху, та виїхав за межі проїзної частини дороги на праве узбіччя, де допустив наїзд на пішохода [PERSON], внаслідок чого остання отримала тілесне ушкодження у вигляді закритої сочетанної тупої травми голови, тулуба і кінцівок, ускладнене розвитком небезпечного для життя стану травматичного шоку 3 ступені, яке, згідно з висновком судово-медичної експертизи № 20 від 14 березня 2016 року, кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження. Своїми діями [PERSON] порушив вимоги п.п. 10.1, 12.1, 12.2, 12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року. Вищевказане підтверджується вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 вересня 2016 року, який набрав законної сили 06 жовтня 2016 року. Вказаним вироком [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі строком 2 роки (а.с. 6-8). Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обовязковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] на час скоєння кримінального правопорушення не була застрахована, відповідно до вимог Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у звязку з чим процедура відшкодування шкоди потерпілій страховиком не здійснювалась. За змістом ст.ст. 22, 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. А згідно з ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя фізичній особі, зобовязана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої кримінальним правопорушенням, позивач посилається на те, що в результаті отриманих в дорожньо-транспортній пригоді ушкоджень здоровя вона була вимушена проходити стаціонарне лікування з операційним втручанням, проходити діагностичні процедури, купувати ліки, у звязку з чим їй завдана матеріальна шкода, сума якої становить 48797,83 грн. На обґрунтування розміру матеріальної шкоди позивачем надані списки медикаментів, призначених лікарем (а.с. 9, 10), копії товарних чеків на підтвердження купівлі медикаментів (а.с. 13-56), а також розрахунок витрат, приведений у таблиці (а.с. 11-12). Дослідивши надані на підтвердження розміру заподіяної матеріальної шкоди документи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача документально підтверджені витрати у розмірі 44169,33 грн. (а.с. 13-48, 50-56). При цьому суд не вбачає за необхідне стягувати з відповідача понесені позивачем витрати на сплату добровільної пожертви на користь Членської благодійної організації «Швидка допомога» на загальну суму 3164 грн. за квитанціями № 14751 від 15 грудня 2015 року (а.с. 46 та дублікат а.с. 49), № 14754 від 15 грудня 2015 року (а.с. 47 та дублікат а.с. 49), № 15141 від 23 грудня 2015 року (а.с. 47) та № 15320 від 29 грудня 2015 року (а.с. 48), оскільки вказані витрати здійснені позивачем у добровільному порядку та не стосуються отриманого лікування чи придбання ліків. Крім того, суд виявив, що при обрахуванні суми, витраченої на придбання обладнання та матеріалів для остеосинтезу кісток таза апаратом зовнішньої фіксації, позивачем допущена арифметична помилка, яка полягає у подвійному зарахуванні до загальної вартості вищевказаного обладнання квитанції про сплату частини цієї суми. Так, згідно з рахунком-фактурою № 23/12 від 23 грудня 2015 року, вартість обладнання та матеріалів для остеосинтезу кісток таза апаратом зовнішньої фіксації складає 16450 грн. (а.с. 56). На підтвердження сплати цієї суми позивачем надано дві копії квитанцій на суми 15000 грн. та 1450 грн. (а.с. 54, 55 відповідно). Однак у розрахунку витрат позивачем ці суми вказані як 1464,50 грн. та 16450 грн. (пункти 71 та 72 а.с. 12). За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди підлягають частковому задоволенню, з відповідача підлягає стягненню сума 44169,33 грн. Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходить з такого. Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя (п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України). Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. При вирішенні даного позову, суд також приймає до уваги розяснення, що містяться у п.п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), в яких зазначається, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд повинен навести в рішенні відповідні мотиви. Як встановлено у судовому засіданні, позивач в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини відповідача, отримала тяжкі тілесні ушкодження, в момент отримання тілесних ушкоджень позивач перенесла значний фізичний біль та емоційний стрес, в подальшому вона була вимушена проходити у період з 11 грудня 2015 року до 18 січня 2016 року стаціонарне лікування з операційним втручанням, впродовж певного періоду лікування позивач була непрацездатною, дотепер має обмеження працездатності, у звязку з чим безумовно вона зазнала моральних страждань, повязаних з тривалим лікуванням, викликаних болісними лікувальними та діагностичними процедурами, фізичними незручностями та психологічним дискомфортом, тимчасовою відірваністю від активного соціального життя, негативними переживаннями та спогадами про наслідки події, страхом можливого повторення подій, й продовжує нести ці душевні страждання, у звязку з обмеженням трудової продуктивності, важкістю виконання повсякденних обовязків, побоюванні щодо стану здоровя, вони носять триваючий характер. Разом з тим, суд бере до уваги, що відповідач [PERSON] притягувався до кримінальної відповідальності за злочин, вчинений з необережності, а також те, що він під час судового розгляду кримінального провадження вжив заходів для часткового відшкодування завданої потерпілій шкоди у розмірі 20000 грн. Життя і здоровя людини є найвищою соціальною цінністю, а тому, суд враховуючи характер негативних наслідків, душевних страждань позивача, яких вона зазнала у звязку з ушкодженням здоровя, з урахуванням вини [PERSON], а також з урахуванням принципів розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про можливість стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 100000 грн. Крім того, в силу ст. 88 ЦПК України, суд пропорційно до задоволених вимог стягує із відповідача в доход держави судовий збір у сумі 1441,69 грн., від сплати якого позивач була звільнена при подачі позову до суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial