Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом, в обґрунтування якого в позовній заяві зазначила, що 14.10.1996 року бюро по приватизації державного житлового фонду Трипільської ТЕС видало свідоцтво про право власності на житло, яким посвідчено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності позивачу та [PERSON] 04 квітня 2012 року мати позивача [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина на її частку у квартирі [ADDRESS], яка належить позивачу на праві спільної сумісної власності. Оскільки [PERSON] не залишила заповіту, то позивач є єдиною спадкоємицею першої черги за законом. У встановленому порядку позивач прийняла спадщину, але отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на належну спадкодавцю [PERSON] частку квартири в нотаріальній конторі вона не змогла, так як Українська міська рада у видачі даного свідоцтва відмовила, посилаючись на те, що із свідоцтва про право власності на житло, виданого бюро приватизації державного житлового фонду Трипільської ТЕС 14.10.1996 року вбачається, що квартира набута позивачем та [PERSON] внаслідок приватизації, є їх спільною сумісною власністю. В архівній довідці, виданій КП КОР «Західне Бюро технічної інвентаризації» від 20.11.2013 року № 463 також зазначено, що вищезазначена квартира є спільною сумісною власністю вказаних співвласників. Тобто розмір частки померлої в праві спільної власності не визначений та рекомендували звернутися до суду. Позивач просить визначити, що розміри часток спадкодавця та позивача згідно із свідоцтвом про право власності на житло є рівними і складають ? частини за кожним. В судове засідання позивач не зявився, подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без неї, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити. Представник відповідача, Української міської ради Обухівського району Київської області, в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій просив суд розглядати дану цивільну справу у відсутності представника сільської ради, проти позовних вимог не заперечував. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК Ураїни у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та оцінивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 04 квітня 2012 року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 05.04.2012 року серії I-ОК № 244809. Позивач є донькою померлої [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії УЕ № 354055. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на ? частину квартири [ADDRESS]. Таким чином, судом достовірно встановлено, що позивач є належними спадкоємцем майна за законом після смерті матері, [PERSON], померлої 04 квітня 2012 року. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно померлій [PERSON] на праві приватної власності належала частина квартири що розташована за адресою [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності із позивачем. 27 листопада 2013 року державний нотаріус Української міської державної нотаріальної контори відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири, посилаючись на те, що з свідоцтва про право власності на житло, виданого бюро приватизації державного житлового фонду Трипільської ТЕС 14.10.1996 року вбачається, що квартира набута [PERSON] та [PERSON] внаслідок приватизації майна і є їх спільною сумісною власністю. В довідці, виданій КП КОР «Західне Бюро технічної інвентаризації» від 20.11.2013 року № 463 також зазначено, що вищезазначена квартира є спільною сумісною власністю вказаних співвласників. Позивачу рекомендовано звернутися до суду для визначення частки майна, належної померлій [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а згідно із статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті, тим самим після смерті чоловіка позивач має право на успадкування спірного будинку. Спадкоємцями, згідно із статтею 1222 ЦК України, за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а тому суд вважає, що позивачі є належними спадкоємцями і їх звернення до суду є правомірним. Статтею 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти; не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної сумісної власності (спільне майно). Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України встановлено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 2\~ст. 370 ЦК України\~у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року зазначено, що при відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою частки визнаються рівними. Як вбачається зі змісту статтей\~10,\~11,\~60 ЦПК України, цивільне\~\~судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.\~\~Сторони та інші особи,\~\~які беруть участь у справі,\~\~мають рівні\~\~права\~\~щодо\~\~подання\~\~доказів,\~\~їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.\~\~Суд розглядає цивільні справи не інакше як\~\~за\~\~зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в\~\~межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін\~\~та\~\~інших\~\~осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини,\~\~на\~\~які\~\~вона посилається\~\~як\~\~на\~\~підставу\~\~своїх\~\~вимог\~\~або заперечень,\~\~крім випадків, встановлених цим Кодексом. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов доведений і підлягає задоволенню.

Outcome: approved