Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом в якому просила визнати недійсним заповіт [PERSON], складений на користь відповідача у справі, спадщиною за яким є квартира [ADDRESS], посилаючись на те, що [PERSON] під час укладення заповіту не міг в силу стану здоров'я розуміти своїх дій та їх наслідків. Так позивач вказує, що [PERSON] є її рідним братом та відповідно після його смерті позивач є єдиним спадкоємцем другої черги, проте після звернення позивача до нотаріальної контори вона довідалася, що померлий залишив заповіт від 08.02.2011 року на квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON]. Вказаний заповіт позивач вважає недійсним, оскільки на її думку, [PERSON] під час укладення заповіту не міг в силу стану здоров'я розуміти своїх дій та їх наслідків. Виходячи з вказаного, позивач звернулась до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення. Відповідач та її представник проти позову заперечували, посилаючись на те, що позивачем не подано належних доказів на підтвердження того, що [PERSON] під час укладення заповіту не міг в силу стану здоров'я розуміти своїх дій та їх наслідків. Третя особа в судове засідання не з'явилась, направила заяву про розгляд справи у її відсутність. Суд, заслухавши пояснення представників, відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Встановлено, що позивач [PERSON] є сестрою померлого [INFO] року [PERSON], який залишив заповіт від 08.02.2011 року на квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON]. Вказане підтверджується матеріалами спадкової справи (а.с. 69-83). Позивач вважає вказаний заповіт недійсним, оскільки на її думку, [PERSON] під час укладення заповіту не міг в силу стану здоров'я розуміти своїх дій та їх наслідків внаслідок тривалого лікування від захворювань. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; а згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Таким чином, відсутність в особи на момент вчинення правочину необхідного обсягу цивільної дієздатності є підставою для недійсності такого правочину. Згідно ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Згідно Акту судово-психіатричного експерта №209 від 13.03.2014 року, складеного Київським міським центром судово-психіатричної експертизи на підставі ухвали суду від 23.04.2013 року, [PERSON], зважаючи на його вікові особливості та психічний стан у момент складання заповіту 08.02.2011 року, яким-небудь психічним захворюванням не страждав, за своїм психічним станом усвідомлював свої дії та міг керувати ними. Вказане також знайшло своє підтвердження в показах допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які також показали, що [PERSON] яким-небудь психічним захворюванням не страждав, за своїм психічним станом усвідомлював свої дії та міг керувати ними. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до вимог статті 214 Цивільного процесуального кодексу України під час ухваленні рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Враховуючи вищевикладене, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, оцінивши покази допитаних в судовому засіданні свідків, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним заповіту, складеного 08.02.2011 року [PERSON] та посвідченого Дев'ятою Київською державною нотаріальною конторою Р№3-188. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed