Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому з подальшим уточненням просить визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, реєстр. №5-789 від 07.10.2013 року, посвідчене державним нотаріусом 8 ХДНК після смерті [PERSON], померлого 09.12.2012 року, згідно якого Ѕ частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON]; скасувати державну реєстрації права власності №2753429 (реєстр. номер обєкта нерухомого майна 173405763101) від 07.10.2013 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на вказану квартиру, яка на праві спільної часткової власності в Ѕ частині належить [PERSON]; визнати недійсним та скасувати договір дарування, реєстр. №2174 від 15.10.2013 року, посвідчений ПН ХМНО [PERSON], згідно якого [PERSON] подарувала у власність обдарованій безоплатно [PERSON] Ѕ частку своєї квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]; та скасувати державну реєстрацію права власності №2887347 (реєстр. номер обєкта нерухомого майна 173405763101) від 15.10.2013 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], згідно якої [PERSON] подарувала у власність обдарованій безоплатно [PERSON] Ѕ частку своєї квартири. В обгрунтування вказаних вимог посилається на наступне. Позивач разом зі своїм чоловіком [PERSON] придбали квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], за сумісні кошти з сімейного бюджету. Чоловік позивача [PERSON] помер, та спадкоємцями після його смерті були: позивач, та діти [PERSON] (відповідач по справі) та [PERSON] З 2012 року позивач тяжко хворіє, що підтверджується наданою до суду медичною документацією. У звязку з тим, позивач знаходилась в такому стані, що не могла усвідомлювати значення своїх дій. Відповідач відводила позивача до нотаріальної контори, де запевнила, що квартира буде переоформлена на позивача. На даний час в квартирі проживає онук позивача, та при сварці вказав, що позивач не є власницею квартири. За допомогою своєї іншої доньки, позивач дізналась, що вказана квартира на праві власності належить відповідачеві: Ѕ частина на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 8 ХДНК, та Ѕ частина на підставі договору дарування, який позивач не оформляла. Як саме були оформлені ці правочини позивач не знає, оскільки її було введено в оману. Позивач не має іншого житла, а тепер залишились одна. Тому, всі правочини та договори, які були укладені після смерті чоловіка, тобто після 09.12.2012 року є недійсними на підставі ст. 230 ЦК України, так як вчинені під впливом обману. Відповідачем були надані до суду письмові пояснення, в яких вона просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, та застосувати позовну давність до вимог позивача, оскільки позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими, та позивач не надала до суду належних та допустимих щодо незаконного оформлення свідоцтва про право на спадщину після смерті батька, оскільки позивач відмовилась від прийняття спадщини після смерті свого чоловіка, та не надано доказів, що відповідач ввела в оману позивача. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила їх задовольнити. Представник відповідача та відповідач, яка надала пояснення в минулому судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову з підстав зазначених в письмових поясненнях. Від представника третьої особи 8 ХДНК надійшла до суду заява про розгляд справи в його відсутність, та при вирішенні справи покладався на розсуд суду. Третя особа ПН ХМНО [PERSON] в судове засідання не зявився, повідомлялась судом належним чином та своєчасно. Позивачем були заявлені клопотання про виклик свідків, яке було задоволено; про забезпечення позову, яке ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 13.12.2016 року було задоволено частково, та було накладено заборону відчуження на квартиру №[ADDRESS]; про витребування доказів, які були задоволені, та витребувані матеріали реєстраційної справи щодо оскаржуваного договору дарування від 15.10.2013 року, та копію спадкової справи після смерті [PERSON], також за клопотанням представника позивача була проведена по справі судово-психіатрична експертиза. Так в судовому засіданні встановлено, що позивач з [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають дві доньки: [PERSON] (відповідач по справі) та [PERSON] В період шлюбу позивач та її чоловік [PERSON] придбали квартиру №[ADDRESS]. 09.12.2012 року чоловік позивача [PERSON] помер. Після його смерті 8 ХДНК було заведену спадкову справу №382/2013 року, копія якої міститься в матеріалах справи, відповідно до якої позивач звернулась з заявою про відмову від прийняття спадщини на користь відповідача, та заява відповідача по справі про прийняття спадщини, інша донька спадкодавця [PERSON] не зверталась з заявою про прийняття спадщини, а інших спадкоємців не було. Внаслідок чого відповідачем було отримано у 8 ХДНК свідоцтво про право на спадщину за законом від 07.10.2013 року, зареєстр. в реєстрі за №5-789, на Ѕ частку у праві спільної власності на квартиру №1, що знаходиться в м. Харкові по вул. Барабашова, буд. 46. Також 15.10.2013 року позивач передала у власність безоплатно відповідачу належну їй Ѕ частку вказаної квартири, що підтверджується договором дарування від 15.10.2013 року, який був посвідчений ПН ХМНО [PERSON], та зареєстр. в реєстрі за №2174. Позивач звернулась до суду за захистом свого права шляхом визнання вказаних правочинів недійсними, посилаючись на те, що вони були вчинені під впливом обману на підставі ст. 230 ЦК України, та позивач під час їх вчинення не усвідомлення значення своїх дій, оскільки перебуває в тяжкому хворобливому стані, на підтвердження чого надала медичну документацію. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні вказали, що позивач проживала разом зі своїм онуком, між ними виникали постійно сварки, та в 2016 році позивач з її слів дізналась, що вона не є більше власницею квартири, та позивач постійно хворіє, а про спірні правочини їм нічого не відомо. Згідно із положеннями частин першої, п'ятої, шостої статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Частинами другою та п'ятою статті 1274 ЦК України встановлено, що спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. При вирішенні справи про визнання договору дарування недійсним судам необхідно встановити чи продовжує проживати позивач у спірному будинку, чи відбулася фактична передача будинку згідно умов договору дарування (зокрема передача ключів), чи здійснює позивачка особисто оплату комунальних послуг. З'ясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно позивач мала на меті безоплатну передачу відповідачу свого нерухомого майна у власність на противагу її тверджень про те, що спірне житло є її єдиним місцем проживання. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1124цс15. Відповідно до статей 229 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). При вчиненні правочину під впливом обману відбувається деформація волі особи внаслідок впливу інших осіб на таку особу. При цьому обман є навмисне цілеспрямоване діяння сторонньої особи щодо введення особи, яка вчиняє правочин, в оману щодо обставин, які мають істотне значення для вчинення такого правочину, що також має бути підтверджено належними та допустимими доказами. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Предметом доказування у даній справі є наявність у відповідача, на момент укладення договору дарування, умислу та введення в оману позивача, а тому обов'язок доказування наявності такого умислу покладається на позивача. Відповідно до ч.1,3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на вимогу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1,2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позивач в своєму позові зазначає, що вона є тяжко хворою, а тому не усвідомлювала значення своїх дій, укладаючи вказані правочини. При цьому, діє презумпція психічного здоров'я, оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України. За клопотання представника позивача по справі була проведена судово-психіатрична експертиза, та до суду було надано висновок судово-психіатричного експерта №325 від 10.04.2018 року, відповідно до якого [PERSON] на теперішній час виявляє хронічний, стійкий психічний розлад у формі органічного емоційно-лабільного розладу. Відповідно до свого психічного стану здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. [PERSON] у період часу, якому відповідає складання та підписання заяви про відмову на прийняття спадщини від 15.04.2013р. та договору дарування від 15.10.2013 року виявляла хронічний, стійкий психічний розлад у формі органічного емоційно-лабільного розладу. Відповідно до свого психічного стану була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Експертний висновок не є беззаперечним доказом на підтвердження тієї чи іншої обставини, а є одним із доказів, який повинен оцінюватись у сукупності з іншими доказами у справі. Разом з тим, суд враховує, що позивач відмовилась від спадщини на користь своєї доньки, а іншу частину квартири подарувала також їй, тобто близькій людині, та проживала разом з нею, а потім з онуком, які здійснювали відповідний догляд за нею як за людиною похилого віку. Також 05.07.2013 року позивач склала на ім'я відповідача заповіт, яким все своє майно заповіла відповідачеві. При чому вказані правочини відбулись в різний час, а тому посилання позивача, що вона один раз лише ходила до нотаріуса, та те, що вказані правочини не відповідають внутрішній волі позивача є необгрунтованими. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що позивач не довела обставин, на які посилалась, як на обґрунтування своїх вимог, зокрема суду не надано доказів введення її в оману з боку відповідача на момент укладення оспорюваних правочинів відповідно до ст. 230 ЦК України, оскільки хоча вказана квартира і є єдиним житлом позивача, та вона є людиною похилого віку, але вона в ній на даний час не мешкає, оплату комунальних послуг не здійснює, та фактично передала ключі від вказаної квартири, оскільки у вказаній квартирі проживає її онук. Доказів на підтвердження вимог щодо оскарження свідоцтво про право на спадщину за законом взагалі надано не було, та доказів, що позивач хотіла відкликати заяву про відмову у прийнятті спадщини також не надано, а тому в задоволенні позову суд відмовляє в повному обсязі. Що стосується застосування строків позовної давності, то враховуючи вищевикладене у суду відсутні підстави для їх застосування. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed