Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме кімнатою [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. На обґрунтування позовних вимог пояснила, що власником кімнати № [NUMBER] в будинку [ADDRESS] є малолітня спільна позивача та відповідача дочка - [PERSON] , з якою проживає позивач за вказаною адресою. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13.02.2013 року, однак відповідач не проживає в кімнаті [ADDRESS] ще з початку 2012 року, не сплачує комунальні послуги, поштову кореспонденцію, адресовану йому, отримувати відмовляється. З метою досудового врегулювання спору, позивач просила відповідача змінити місце реєстрації добровільно, однак останній відмовився, зустрічей уникає. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся судом належним чином, з заявами чи клопотаннями про неможливість розгляду справи у його відсутність до суду не звертався. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача з ухваленням заочного рішення відповідно ст. 280 ЦПК України, оскільки позивача не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги необхідно задовольнити з наступних підстав. Як зазначає ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст.319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Суд, в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі, встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як встановлено у судовому засіданні, власником кімнати № [NUMBER] в будинку [ADDRESS] є [PERSON] , [INFO] , яка є спільною донькою позивача та відповідача, що підтверджується свідоцтвом про право власності серії [NUMBER] від 11.02.2015 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №36019496 від 07.4.2015 року (а.с.20-21). Спірне житлове приміщення є кімнатою в гуртожитку загальною та житловою площею 13 кв.м. Як вбачається з інформаційної довідки відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб від 20.09.2018 року, в кімнаті [ADDRESS] зареєстровано троє осіб (а.с.17), зокрема з 07.05.2009 року - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою служби утримання рухомого складу та транспортної інфраструктури КП «Київпастранс» від 30.10.2018 року №19/5683 (а.с.18). Як зазначала позивач в судовому засіданні, вони з відповідачем перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва 13.02.2013 року, однак відповідач не проживає у вказаній квартирі ще з початку 2012 року, після розірвання шлюбу, вони не є членами родини, оскільки позивач вдруге вийшла заміж та створила нову сім`ю. У спірній кімнаті речей відповідача немає, кореспонденцію за вказаною адресою, яка адресована відповідачу, останній отримувати відмовляється, не сплачує комунальні платежі, що також підтверджується довідкою служби утримання рухомого складу та транспортної інфраструктури КП «Київпастранс» №19/1410 від 04.04.2019 року (а.с.19). Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України). Право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання. Статтею 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Частина 2 ст. 405 ЦК України визначає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК, ст. 405 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач [PERSON] не є співвласником або власником спірної кімнати, з 2012 року не проживає в ній, не сплачує витрати за житлово-комунальні послуги, не цікавиться нею, не намагається вселитись, будь-хто із проживаючих відповідачу не чинив перешкод у користуванні житлом, тому відповідач був відсутній в спірній квартирі понад 1 рік без поважних підстав, і його необхідно визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме кімнати № [NUMBER] в будинку [ADDRESS] , задовольнивши вказаний позов.

Outcome: approved