Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона з відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі з 27.02.2013 року, від якого вони мають малолітню дитину - дочку [PERSON], [INFO] Однак їх сімейне життя не склалося, оскільки вони мають зовсім різні погляди на життя, у зв'язку з чим сторони припинили подружні стосунки, не ведуть спільного господарства. Позивачка не згодна, вважає, що їхня сім'я фактично розпалась, шлюб носить формальний характер і спільне проживання суперечить її інтересам, просить суд шлюб розірвати. У судове засіданні сторони не з'явилися, надіславши заяви про слухання справи без їх участі та думки щодо позову. На підставі ст. 247 ч. 2 ЦПК України справа розглянута за відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. Відповідно до заяви від 10.09.2018 р. [PERSON] просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила залишити їй дівоче прізвище «[PERSON]» (а.с. 34). Зі змісту заяви [PERSON] від 01.11.2018 р. вбачається, що він вимоги позову повністю визнає, просить розглядати справу без його участі. За ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом достовірно встановлено, що 27.02.2013 р. між сторонами укладено шлюб, який зареєстровано у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 143, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 33). Від шлюбу сторони мають дочку - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про її народження серії [NUMBER], виданим 09.04.2016 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київської області (а.с. 14). Норми частин 3 і 4 статті 56 Сімейного кодексу України (далі по тексту СК України) передбачають, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини другої статті 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відновити відповідачу її дошлюбне прізвище після розірвання шлюбу - «[PERSON]». На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід присудити понесені останнім і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи викладене,

Outcome: approved