Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

Позивач звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача про стягнення компенсації за невикористану відпустку. Вимоги позову мотивує тим, що працювала у Київському Національному торгівельно-економічному університеті з 01.10.2010 року по 02.09.2014 року, була звільнена з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. На початок роботи та на момент свого звільнення вона являлась матір»ю двох дітей віком до 15 років і на момент звільнення нею не було використано жодного дня щорічної додаткової відпустки, а також при звільненні їй не було виплачено компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку за 40 днів, що становить 1892 грн. 95 коп. На її звернення про виплату їй компенсації за таку невикористану нею відпустку, Відповідач надав письмову відповідь у якій послався на те, що керівництву навчального закладу не було відомо про наявність у неї двох дітей віком до 15 років, а також те, що на момент звернення вона вже не перебуває у трудових відносинах з навчальним закладом. Вважає незаконним те, що їй не було виплачено компенсацію за невикористану додаткову відпустку при її звільненні, керівництво навчального закладу знало про те, що у неї двоє дітей до 15 років, крім того при працевлаштуванні вона заповнювала анкету де вказувала, що має двох дітей та отримувала кожного року новорічні подарунки для них. А посилання відповідача на те, що вона вже не перебуває з ним у трудових відносинах, а тому така компенсація не може бути їй виплачена взагалі безпідставна та не обґрунтована. Просила суд про стягнення з Київського Національного торгівельно-економічного Університету на її користь компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку в сумі 1 892 грн. 95 коп., суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за невикористану відпустку в розмірі 19 600.00 грн., а всього стягнути 21 492. 95 грн., а також моральну шкоду в розмірі 3 000.00 грн. Крім того, просила зобов»язати відповідача у письмовій формі вибачитися за неправомірні дії співробітників бухгалтерії, відділу кадрів, планово-економічного відділу. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов та викладені у позовній заяві обставини в повному обсязі, просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у письмових запереченнях. Всі вимоги позовної заяви вважає безпідставними та такими, що не можуть бути задоволені судом. Вислухавши пояснення позивача, її представника, заперечення представника відповідача, допитавши свідка, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно наказу ректора Київського Національного Торгівельно-економічного університету від 01.10.2010 року №1522 позивача [PERSON] було прийнято на роботу на умовах контракту на посаду старшого викладача Французько-Українського інституту управління КНЕТУ. (а.с. 24). Наказом ректора КНТЕУ №1533-К від 01.10.2012 року на підставі заяви позивача було продовжено трудові відносини на умовах контракту по 30.09.2014 року на умовах, викладених в контракті. (а.с. 27). Наказом ректора КНТЕУ №1250-к від 29.08.2013 року позивача було переведено на посаду старшого викладача цього ж інституту на термін раніше укладеного контракту.(а.с. 31). Відповідно до наказу від 02.09.2014 року №1238-к позивача було звільнено з посади старшого викладача КНТЕУ 02.09.2014 року згідно ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с. 33). 22.09.2015 року позивач звернулася з письмовою заявою до ректора КНТЕУ та повідомила про те, що в серпні 2015 року вона звернулася до працівників відділу кадрів КНТЕУ з письмовою заявою про виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, проте їй відмовили в прийнятті такої заяви ( а.с. 42). Як вбачається з наданих позивачем в судовому засіданні копій свідоцтв про народження, вона є матір»ю двох дітей віком до 15-ти років, має синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 57-58). Частинами 1, 2 ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої незалежності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Відповідно до абзацу 1 ст. 182-1 КЗпП України жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину інваліда, або яка усиновила дитину надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без врахування святкових і неробочих днів. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А 1 групи. В разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст. 117 КЗпП України). Така правова позиція зазначена також в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». На момент звільнення позивача її середній заробіток складав 1 400 грн. Строк затримки виплати їй компенсації за невикористані дні додаткової відпустки на момент подання позову склав 14 місяців. Отже, відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток за 14 місяців за період часу з 02.09.2014 року по 31.05.2015 року, що складає 19 600 грн. (1400х14). Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. В судовому засіданні представник відповідача зазначив, що позивач не повідомляла керівництво навчального закладу про те, що має двох дітей та жодного разу за період роботи в ньому не писала заяв про надання їй додаткових щорічних відпусток, а тому не має підстав для стягнення компенсації за невикористані додаткові відпустки. Допитана в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що працювала в Київському Національному торгівельно-економічному Університеті на посаді методиста як раз у той період, коли там працювала викладачем позивач. Їй достовірно відомо про те, що кожного року на новорічні свята подавалися списки працівників, які мають неповнолітніх дітей, які отримували новорічні подарунки, вона сама особисто займалася цим питанням. В навчальному закладі було відомо про те, що позивач має двох дітей віком до 15 років, крім того кожний працівник заповнює анкету при влаштуванні на роботу де зазначається сімейний стан та відомості про членів сім»ї. Судом встановлено, що в день звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, право позивача на отримання компенсації за невикористану відпустку порушено відповідачем, а тому підлягає захисту. Суд визнає неповажними причини порушення відповідачем встановленого порядку звільнення, а саме несвоєчасного проведення остаточного розрахунку, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо вимог позову про відшкодування моральної шкоди в розмірі 3 000 грн., то судом було встановлено наступне. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим представником моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його прав призвели до моральних страждань, порушило звичний порядок та уклад життя, порушило його репутацію як сумлінного працівника і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Перелік юридичних фактів, що зазначені у вказаній статті, знайшли своє підтвердження та є підставою для відшкодування моральної шкоди, що полягає в позбавленні позивача гарантованого Конституцією України та Кодексу Законів про працю України права на працю, внаслідок чого позбавлено засобів до існування. Суд враховує вище викладене, ступінь вини відповідача та,

Outcome: partial