Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом в якому просить усунути їй перешкоди в користуванні належній їй на праві приватної особистої власності квартири [ADDRESS] , визнавши [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням в цій квартирі. В обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] . У належній їй квартирі зареєстрований її брат - [PERSON] та відповідач [PERSON] , який зареєстрований у вищезазначеній квартирі з 11 травня 2018 року. Відповідач ніколи не проживав у належній їй квартирі, його реєстрація носила формальний характер, в нинішній час його місце проживання невідоме. На час звернення до суду час не проживання відповідача за місцем його реєстрації складає більше року і таким чином він втратив право на проживання в ній. Ухвалою від 30 липня 2019 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 25 вересня 2019 року підготовче судове засідання було закрито. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився та про причини неявки суду не повідомив, хоча про місце і час слухання справи був повідомлений належним чином. У відповідності до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи згоду позивача, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи у відсутність відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів, відповідно до ст. 280 ЦПК України. В порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків: В ході судового розгляду встановлено, що позивач є єдиним власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування частини квартири від 06 серпня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Ісаковою Л.В., та договором дарування 1/2 частки в праві власності на квартиру від 23 листопада 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Геращенко Г.В., витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 7, 8, 9, 10). Квартира [ADDRESS] складається з трьох кімнат та має загальну площу 71 кв.м, що підтверджується копією технічного паспорта (а.с. 12-13). Також судом встановлено, що відповідач зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , однак з червня 2018 року не проживає у ній, що підтверджується листом адміністрації Дніпровського району КМР (а.с. 18) та копією акту про не проживання від 06 червня 2019 року (а.с. 11). Факту існування родинних відносин між позивачем та відповідачем судом не встановлено. З урахуванням викладеного, суд вважає встановленим факт того, що відповідач не є та ніколи не був членом сім`ї позивача, залишив квартиру по [ADDRESS] у червні 2018 року. Факт реєстрації відповідача у квартирі позивача порушує права та інтереси позивача, оскільки остання несе додаткові витрати по утриманню майна та не може вільно розпоряджатися своїм майном. На момент пред`явлення позову минуло більше року, як відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації в квартирі позивача. Інших домовленостей між відповідачем і позивачем, як власником квартири, судом не встановлено. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Як зазначає ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що на момент пред`явлення позову минуло більше року, як відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації, взагалі не відноситься до членів сім`ї власника житла або кола осіб, які постійно проживають разом з нею і ведуть з нею спільне господарство. Інших домовленостей між відповідачем і позивачем, як власником квартири, судом не встановлено. З урахуванням встановлених судом обставин, позовні вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право у користуванні житловим приміщенням, суд визнає обґрунтованими, надані позивачем докази належними та допустимими, що є підставою для втрати відповідачем його права на проживання у квартирі позивача, тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно також стягнути судові витрати у справі.

Outcome: approved