Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, який згодом уточнила (а.с. 20-22). В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 07 вересня 2013 року вона перебуває у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалось, з серпня 2014 року сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть. Дитина проживає разом з нею і знаходиться на її утриманні. За рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 липня 2014 року відповідач сплачує їй аліменти на утримання сина, але цих коштів замало. Вважає, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на дружину, у якої проживає дитина. У звязку з чим, посилаючись на вимоги ст.ст. 75, 76, 80, 84 Сімейного кодексу України, просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дружини щомісячно у розмірі ? частини зі всіх видів заробітку (доходу) відповідача, починаючи з моменту подачі позовної заяви та протягом трьох років з дня розірвання шлюбу, а також стягнути з відповідача на її користь витрати за надання юридичних послуг у сумі 400 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила стягнути з відповідача аліменти на утримання дружини у розмірі та за період, визначений у позовній заяві. Відповідач [PERSON] позов визнав частково, погоджується сплачувати аліменти на утримання дружини, але в іншому розмірі. Зазначив, що вже сплачує позивачу аліменти на утримання малолітньої дитини, вимушений надавати матеріальну допомогу своїм батькам, сплачує заборгованість за споживчим кредитом у ПАТ «Дельта Банк», кошти з якого витратив на потреби сімї, у звязку з чим просить стягувати з нього аліменти у твердій грошовій сумі розміром 500 грн. У своїх письмових запереченнях відповідач також зазначив, що позивач одночасно ставить питання у позові про стягнення на її користь утримання на підставі ст. 76 та ст. 84 Сімейного кодексу України, однак правові підстави виникнення права на утримання, передбачені ст. 84 Сімейного кодексу України, суперечать правовим підставам, передбаченим ст. 76 Сімейного кодексу України. Вважає, що вимоги позивача, засновані на ст. 76 Сімейного кодексу України, не підлягають задоволенню, оскільки на теперішній час шлюб сторони не розірвали, а дія цієї норми поширюється лише на ті правовідносини, які виникли після розірвання шлюбу. Крім того, шлюбні відносини сторін були нетривалими, що згідно зі ст. 83 Сімейного кодексу України, є підставою для позбавлення права на утримання (а.с. 30-32). Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. У судовому засіданні встановлено, що сторони з 07 вересня 2013 року перебувають у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-ЖС № 130333, виданого 07 вересня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вільнянського районного управління юстиції у Запорізькій області (а.с. 6). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-ЖС № 256078, виданого 15 травня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вільнянського районного управління юстиції у Запорізькій області (а.с. 7). Дитина проживає разом з позивачем [PERSON] за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Новотроїцьке, вул. Шкільна, 24. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається ст.ст. 75, 76, 80, 84 Сімейного кодексу України. Так, ч.ч. 1-4 ст. 75 Сімейного кодексу України передбачає, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Однак, у порушення вимог ст.ст. 11, 60 ЦПК України, суду не надано доказів того, що [PERSON] є непрацездатною або потребує матеріальної допомоги, оскільки її доходи не забезпечують прожиткового мінімуму, встановленого законом. За таких обставин позивач не має права на утримання від [PERSON] на підставі ст. 75 Сімейного кодексу України, а тому вимоги в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Стаття 76 Сімейного кодексу України регулює відносини щодо утримання одного з подружжя після розірвання шлюбу, у тому числі у разі виховання одним з подружжя дитини. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що на теперішній час шлюб між сторонами ще не розірваний, а тому застосування до спірних правовідносин вимог ст. 76 Сімейного кодексу України є неприпустимим. Відповідно до ч. 2 ст. 84 СК України, [PERSON] має право на утримання від [PERSON] до досягнення сином [PERSON], [INFO], трирічного віку («право на аліменти за безсонні ночі»). Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Частиною 4 ст. 84 СК України встановлено, що право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та не залежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до розяснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. За таких обставин, суд знаходить підстави для задоволення позову в частині стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною 3-х років, однак при визначенні способу та розміру аліментів враховує, що відповідач хоча і має регулярний дохід, однак, уже має аліментні зобовязання перед позивачем, вимушений надавати матеріальну допомогу своїм батькам, сплачує заборгованість за споживчим кредитом у ПАТ «Дельта Банк», а тому вважає за необхідне стягувати з [PERSON] аліменти на утримання дружини до досягнення дитиною 3-х років у твердій грошовій сумі розміром 500 гривень щомісяця. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 79 СК України, суд присуджує аліменти з дня подачі позову до суду, а саме з 15 січня 2015 року. При вирішенні вимог позивача про відшкодування витрат, понесених нею на правову допомогу, суд виходить з такого. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України, витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відповідно до п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У судовому засіданні 17 березня 2015 року під час розгляду цивільної справи судом першої інстанції приймав участь представник позивача за довіреністю [PERSON] (копія довіреності а.с. 27), однак договору про надання правової допомоги та документів, які б свідчили про оплату гонорару, суду не надано. Так само суду не надано доказів того, що представник позивача за довіреністю є адвокатом або фахівцем в галузі права, послуги з надання правової допомоги якого підлягають компенсації. З матеріалів справи вбачається, що представник позивача надавав правову допомогу при підготовці позовної заяви. На підтвердження факту отримання та розрахунку вартості наданої правової допомоги позивач надала копію квитанції від 12 січня 2015 року (а.с. 8), з якої вбачається, що за складання позовної заяви [PERSON] сплатила адвокату [PERSON] грошові кошти у сумі 400,00 грн. Однак наданий документ не містить відомостей про кількість часу, витраченого адвокатом для підготовки матеріалів позовної заяви. Крім того, суду не надано копію договору про надання правової допомоги, на підставі якого такі послуги було надано. У звязку з вищевикладеним, вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають. В силу ст. 88 ЦПК України, суд стягує із відповідача в доход держави судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп., від сплати яких позивач була звільнена при подачі позову до суду про стягнення аліментів. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. З урахуванням викладеного,

Outcome: partial