Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, в якому зазначила, що з 22.10.2005 року вона перебуває у шлюбі з відповідачем, від спільного проживання мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Їх сімейне життя не склалось, під час перебування у шлюбі між ними постійно виникають непорозуміння і сварки, чоловік перестав приділяти достатньої уваги їй та дітям. Останні чотири роки фактично шлюбні відносини між ними припинені, діти повністю перебувають на її утриманні. Чоловік не надає матеріальної допомоги на утримання дітей. За таких обставин збереження сім`ї та примирення з відповідачем неможливе. Просить шлюб розірвати, стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів доходу (заробітку) щомісячно до досягнення ними повноліття, але не менше 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину, починаючи з 11.01.2010 року і до їх повноліття, стягнути понесені нею судові витрати. Справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження. Відзиву на позов, інших заяв, заперечень чи клопотань відповідачем не надано. Про розгляд справи суд повідомляв відповідача за зареєстрованим місцем проживання та через оголошення на сайті судової влади. Дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 22.10.2005 року, який було зареєстровано міським відділом реєстрації актів цивільного стану Коростенського міськрайонного управління юстиції в Житомирській області, актовий запис № 468. Мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Через непорозуміння між собою сторони припинили подружні стосунки, не підтримують сімейних відносин, спільного господарства не ведуть і примирення не бажають. Шлюб носить формальний характер. Відповідно до ч.1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Положеннями ч.3 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. За визначенням ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Відповідно до ч.1 ст.113 СК України особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи те, що укладення та розірвання шлюбу є добровільним, примушування до шлюбу не допускається, його існування протирічить інтересам позивача, за таких обставин, суд приходить до висновку, що дана сім`я розпалась і шлюб носить формальний характер, а отже позов в частині розірвання шлюбу обгрунтований та підлягає задоволенню. Водночас, відповідач в добровільному порядку не надає матеріальної допомоги на утримання неповнолітніх дітей, хоча працездатний та має таку можливість, стягнень за виконавчими документами з нього не проводиться. Відповідно до положень ст.ст.180,182 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму дитини відповідного віку. У відповідності до вимог ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи, що відповідач має можливість та зобов`язаний надавати допомогу на утримання неповнолітніх дітей, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача аліментів підлягають задоволенню. Питання про стягнення судових витрат вирішується відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved