Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

Позивач звернулась в суд з наведеним позовом до [PERSON] , посилаючись на те, що в шлюбі з відповідачем у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Позивач має намір відвідати з сином бабусю [PERSON] , яка проживає на тимчасово окупованій території у м. Суходільськ Луганської області. З відповідачем позивач не спілкується, жодних відносин не підтримує. Проживання батька на тимчасово окупованій території унеможливлює отримання від нього дозволу на виїзд сина через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей. З урахуванням зміни предмета позову просила суд надати дозвіл [PERSON] на тимчасовий виїзд в зону українського-російського протистояння на Донбасі без згоди та супроводу батька [PERSON] , у супроводі матері [PERSON] , або уповноважених нею осіб в період з 01 червня 2021 року по 30 червня 2021 року, а також дозвіл на оформлення всіх документів пов`язаних із перетином. Ухвалою судді Галицького районного суду Івано-Франківської області від 15 вересня 2020 року справу передано до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області за підсудністю. Відповідно до ухвали від 26 жовтня 2020 року суддею Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області Бабій О.М. справу прийнято до провадження. Позивач в судове засідання не з`явилась, її представник подав суду заяву, в якій просив розглянути справу за відсутності позивача та представника. Відповідач у судові засідання не з`являвся, про час та місце розгляду справи повідомлений через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Причину неявки суд не повідомив. У строк встановлений судом відповідач відзив на позов не подав, будь-яких інших клопотань та заяв від нього подано до суду не було, відтак у відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за наявними у справі матеріалами. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу виїзду малолітньої дитини через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей без згоди та супроводу одного з батьків. [PERSON] та [PERSON] знаходились у зареєстрованому шлюбі, який 18 жовтня 2007 року розірвано (а.с. 8). Згідно копії повторно виданого свідоцтва про народження від 18 жовтня 2007 року сторони по справі є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.7). [PERSON] разом із сином [PERSON] знаходяться на обліку внутрішньо переміщених осіб, що підтверджується довідками № 934 від 05 січня 2017 року та № [NUMBER] від 31 січня 2018 року. Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН). Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції). Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Питання в`їзду громадян, що не досягли 16-річного віку до тимчасово неконтрольованої території України та виїзду із неї, а також тих осіб регулюється наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при СБУ від 14 квітня 2017 року № 222ог, яким затверджено «Тимчасовий порядок контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей». Пунктом 5.1.1 вказаного порядку встановлено, що в`їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 № 57. У відповідності до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року за № 57 чітко визначено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Пунктом 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Таким чином надання дозволу на виїзд дитини через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей без згоди одного із батьків, враховуючи його тимчасовий характер, не стосується питання місця проживання дитини та не повинно порушувати прав щодо дитини того з батьків, без згоди якого такий дозвіл надається. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. В силу дії ч. ч. 1 та 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Враховуючи що відповідач добровільно дозволу на виїзд дитини на тимчасово неконтрольовану територію не надає, позивач чітко визначила період виїзду з 01 червня 2021 року по 30 червня 2021 року, суд вважає що позов в цій частині підлягає задоволенню. Однак вимога позову про надання дозволу на оформлення проїзних документів без згоди батька позбавлена правових підстав для задоволення, оскільки чинне законодавство не встановлює обов`язкову наявність судового рішення про надання такої згоди, для реалізації права на виготовлення документів на виїзд за кордон дитини без дозволу одного із батьків. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд вважає, що відшкодуванню підлягають тільки ті витрати, які були документально підтвердженими сторонами в процесі розгляду справи. Позивачем заявлено дві позовні вимоги немайнового характеру, задоволенню з яких підлягає тільки одна. Позивача звільнено від сплати судового збору, тому такий підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволених позовних вимог, тобто за одну вимогу немайнового характеру, в розмірі 840 гривень 80 копійок. Позивач просила суд про відшкодування понесених нею витрат на правничу допомогу в розмірі 5 000 гривень. Позивачем не заявлено клопотання про зменшення розміру цих витрат, тому з нього слід стягнути 2 500 гривень витрат на правничу допомогу, що є пропорційним розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 141, 155, 157 Сімейного кодексу України, ст. 313 Цивільного Кодексу України

Outcome: partial