Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-15 00:00:00

Позивач, звернувшись до суду, свої вимоги мотивувала тим, що з 09 лютого 2001 року по 04 травня 2007 року вона перебував у шлюбі з [PERSON] Під час шлюбу, а саме: 28 листопада 2003 року за спільні кошти позивач разом з відповідачем придбали квартиру [ADDRESS]. Право власності на вказану квартиру було зареєстроване за [PERSON] На даний час відповідач почав чинити їй з дітьми перешкоди у користуванні квартирою, погрожуючи в судовому порядку визнати її такою, що втратила право користування житлом. Посилаючись на зазначене, позивач просить визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS], зменшивши частку відповідача у праві власності на квартиру до 1/2. В судове засідання позивач не з'явилась, надала заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату і місце і час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов, заяв, клопотань до суду не надходило. Зважаючи на вказане суд, згідно положень ст. 280 ЦПК України, ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі даних та доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного: З свідоцтв про одруження та про розірвання шлюбу вбачається, що сторони перебували в шлюбі з 09 лютого 2001 року по 04 травня 2007 року. ( а.с. 8,9) Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 28 листопада 2003 року [PERSON] купив квартиру [ADDRESS]. (а.с. 4) Право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON], частка у власності становить 1/1, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. ( а.с. 5) Згідно довідки від 25.09.2018 у квартирі зареєстровані сторони по справі та їх сини: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10) Враховуючи час реєстрації шлюбу сторонами та час придбання спірної квартири, правовідносини, які існували до 01.01.2004 року регулюються Кодексом про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС). Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до статті 28 КпШС Українив разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Аналогічним чином врегульовано правовідносини щодо правового режиму спільного майна подружжя і засад його поділу і нормами Сімейного кодексу України, який є чинним з 01.01.2004 року. Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За правилами частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вказане встановлено і ч. 3 ст. 368 ЦК України, а саме: майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» N 11 від 21.12.2007 спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна (в тому числі і квартири), за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Презумпція рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності встановлена і ст. 370 та 372 ЦК України. Дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджується, що спірна квартира була набута під час шлюбу, а отже вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, не зважаючи на те, що право власності на квартиру зареєстроване за відповідачем, та частки сторін у праві власності на квартиру є рівними, оскільки суду не доведено інше, тобто по 1/2 за кожним. При цьому, розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Стаття 392 ЦК України, передбачає, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами, а також у разі відсутності чи втрати документів, які посвідчують право власності. Враховуючи, що в судовому засіданні здобуто достатньо доказів на підтвердження права власності позивачки на 1/2 частку спірної квартири та зважаючи на те, що у позивача відсутні документи, що посвідчують її право власності на квартиру, що перешкоджає їй у здійсненні своїх прав щодо володіння, користування та розпорядження належним майном, суд приходить до висновку про задоволення позову та визнання за сторонами права власності на 1/2 частку квартири за кожним, що відповідатиме положенням ч. 2 ст. 5 ЦПК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved