Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

Позивач звернувся у суд з вище вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого покликається на порушення своїх законних прав та інтересів. Зазначає, що 12.06.2009 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики на 706000 дол. США до 12.12.2009 року, підтвердженням чого є розписка останнього. Відповідно до цієї розписки відповідач зобов'язався щомісяця сплачувати 7000 дол. США як винагороду за користування коштами. Однак останній до 12.12.2009 року свої зобов'язання не виконав та не повернув позичені кошти. У зв'язку з цим, 12.04.2012 року між ними було досягнуто згоди про новацію боргу та видану нову розписку, згідно якої відповідач зобов'язався до 01.07.2012 року віддати борг у сумі 300 000 дол. США і до 01.08.2012 року ще 150 000 дол. США. Також вказує, що у другій розписці зазначалося, що «разом сума боргу складає 450 000 дол. США, що перекриває суму 550 000 дол. США реального боргу. Якщо не виконаю цієї умови то борг повертається на 550 000 тис. доларів США». Зазначає, що [PERSON] порушив узяті на себе зобов'язання, не повернув отримані кошти, про що свідчить наявний оригінал розписки. Відтак просить стягнути з відповідача заборгованість за вказаним договорами позики у сумі 450 000 дол. США з конвертацією цієї суми у національну валюту на день здійснення платежу, а також 3654 грн. судового збору. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили позовні вимоги задовольнити. Разом з цим, позивач зазначив, що спільних справ із [PERSON] не мав і знав останнього через його брата. Вказав, що позивач отримав кошти не однією сумою, а частинами, всього разом 706 000 дол. США. Зокрема, вперше передав йому 214 000 дол. США у червні 2008 року в офісі відповідача при свідках. Згодом ще 100 000 доларів США, потім - 200 000 і у червні 2009 року ще 192 000 дол. США. Відповідач повернув частину боргу навесні 2012 року у сумі 156 000 дол. США, тому друга розписка була написана на остаток боргу по першій. Також вказав, що у листопаді 2012 року відповідач повернув ще 10 000 дол. США. Однак залишок боргу йому повернуто не було. Майно відповідача у власність йому не переходило. Відповідач позовні вимоги не визнав. В обґрунтування своїх заперечень вказав, що з 2005 року займався торгівлею метало пластиковими вікнами. Офіційну частину цього бізнесу вів через рідну сестру [PERSON] У червні 2008 року через фінансові труднощі вирішив закрити бізнес й продати майно. Цим зацікавився позивач і у червні 2008 року оплатив аванс 100 000 дол. США. Тому вважає, що кошти позивач вкладав у розвиток спільного бізнесу. Однак згодом у 2009 році останній змінив свою думку й заявив вимогу про сплату вкладених коштів у розмірі 514 000 дол. США та 192 000 дол. США нарахованого доходу за той рік. Зазначив, що 12.06.2009 року позивач зі своїми працівниками став вимагати від нього негайного повернення грошей у сумі 706 000 дол. США. Оскільки готівки не мав, то під тиском його змусили написати розписку на таку суму. Коштів у той момент позивач йому не передавав. На виконання зобов'язань передав позивачу 156 000 дол. США і 80 000 дол. США відсотків за користування коштами, а також передав у власність людини позивача своє майно, що було оформлене на [PERSON] Вважає, що у такий спосіб відшкодував [PERSON] коштів і майна на суму 666 000 дол. США. Також зазначив, що останній продовжував вимагати кошти, у розмірі 550 000 дол. США, і внаслідок тиску був змушений 12.04.2012 року написати записку про повернення боргу. Разом з цим вказав, що після того позивач продовжував здійснювати тиск на нього й його сім'ю задля повернення нібито боргів, внаслідок чого дружина була змушена подарувати останньому приміщення магазину вартістю 80 000 дол. США. Пояснив, що вимоги й тиск позивача продовжувалися й згодом стали підставою для його звернення до правоохоронних органів. Відтак вважає позовні вимоги безпідставними, оскільки грошей не позичав у позивача так як то були інвестиції у спільний бізнес, а розписки є такими, що написані під тиском. Тому просить відмовити у задоволенні позову повністю. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, оцінивши покази свідків та інші наявні докази у справі, суд прийшов на наступного висновку. Як вбачається з оглянутої судом оригіналу розписки від 12.06.2009 року, відповідач у присутності двох свідків позичив у позивача 706 000 дол. США до 12.12.2009 року та зобов'язувався щомісячно сплачувати 7000 дол. США як винагороду за користування даними коштами. Згідно показів свідка [PERSON], наданих суду, останній був присутній при написанні 12.06.2009 року [PERSON] розписки в офісі останнього, відповідач позичав у [PERSON] кошти у доларах США, пакет з якими був на столі. Обстановка була спокійна, без будь-якого тиску. Аналогічні за змістом покази дав суду свідок [PERSON], котра також була свідком позичення коштів позивачем у відповідача 12.06.2009 року. Як вбачається з оглянутого судом письмового документа від 12.04.2012 року, написаного [PERSON], останній зобов'язався до 01.07.2012 року віддати борг у сумі 300 000 дол. США і до 01.08.2012 року ще 150 000 дол. США. Разом сума боргу складає 450 000 дол. США, що перекриває суму 550 000 дол. США реального боргу. Якщо не виконає цієї умови то борг повертається на 550 000 тис. доларів США. Будь-яких належних і допустимих доказів щодо недійсності позики суду не надано. Також відсутні належні та допустимі докази на підтвердження існування договірних зобов'язань між сторонами щодо спільного ведення бізнесу. Одержання грошових коштів від відповідача підтверджено позивачем. За таких обставин суд вважає, що між сторонами було укладено договір позики, оскільки саме за останнім одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Свідки укладання цього договору підтвердили, що кошти були передані позикодавцем (позивачем) у власність позичальника (відповідача), тому з огляду на приписи ч. 2 ст. 1046 цього Кодексу суд не знайшов підстав для сумнівів в укладені договору позики. Відтак до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми глави 71 ЦК України, що стосуються регулювання договору позики. Згідно ч.2 ст.1047 цього Кодексу, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Разом з цим, відповідно до правової позиції Верховної Суду України, викладеній у постанові від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей». За загальним правилом, встановленим ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 цього Кодексу). Відповідно до ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Виходячи зі встановлених судом обставин справи, оцінених доказів та наведених вище норм права, суд вважає, що між сторонами був укладений договір позики, за яким, з урахуванням часткового погашення боргу та у межах заявлених позовних вимог, відповідач належним чином не виконав свої обов'язки та своєчасно не повернув грошові кошти, внаслідок чого перед позивачем утворилася заборгованість на суму 450 000 дол. США. Встановлено, що відповідач частково повернув борг на суму 156000 дол. США та 10 000 доларів США і 80 000 за користування позикою. Однак докази повного виконання цього зобов'язання у суду відсутні. Натомість покликання відповідача на безпідставність позовних вимог суд оцінив критично як такі, що мають на меті уникнення виконання договірних зобов'язань. Зокрема, позивач має оригінал розписки, написаною і підписаною відповідачем. Також відсутні докази на підтвердження написання цієї розписки останнім під тиском чи примусом, натомість показаннями свідків стверджується зворотне. Отримання коштів від позивача відповідач фактично не заперечив, визнав, їх отримання пояснив веденням спільного бізнесу. Проте пояснення про ведення спільної підприємницької діяльності не підтверджені жодним належним та допустимим доказом. Натомість написання відповідачем документу від 12.04.2012 року, на думку суду, у світлі ст. 264 ЦК України, є вчиненням дії, що свідчить про визнання ним свого боргу або іншого обов'язку, що потягло за собою переривання перебігу позовної давності. Покликання відповідача на погашення боргу за рахунок передачі майна членами його родини у власність осіб, пов'язаних з позивачем, суд оцінює критично, оскільки на обґрунтування цього відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів. Відтак суд вважає доведеними позовні вимоги позивача. Тому задля відновлення порушеного права останнього з відповідача підлягає стягненню у користь позивача сума боргу за позикою у розмірі 450 000 дол. США з конвертацією цієї суми у гривню на час постановлення рішення суду згідно припису ст. 533 ЦК України. Також у відповідності до ст.ст. 11, 88 ЦПК України стягненню підлягає сплачений судовий збір у розмірі 3654,00 грн. (квитанція № 84 від 23.06.2015 року). Разом з цим, відповідно до п. 10 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування. Суд не знайшов підстав для скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 09.07.2015 року та вважає, що не відпали й не змінилися причини й обставини, що зумовили їх вжиття.

Outcome: approved