Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача з цим позовом, указуючи, що 27 серпня 2011 року вона уклала з ним шлюб. Після реєстрації шлюбу вони з чоловіком стали проживати у квартирі № 23 будинку № 13-б, корпус 1 по вулиці Осінній в місті Дніпрі. Ця квартира належала [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу. З 2013 по 2014 роки вони разом робили у зазначеній квартирі ремонт, який коштував їм 15\~000 доларів. Вона, позивач, також вносила свою заробітну платню в ремонт квартири. Крім того, за домовленістю з чоловіком, відповідачем у справі, вона взяла в борг грошові кошти на ремонт квартири. На цей момент шлюб між нею та [PERSON] розірваний за рішенням суду. 04.07.2016 року їй стало відомо, що відповідач за договором купівлі- продажу, посвідченого приватним нотаріус ом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON], передав указану квартиру у власність своєму братові [PERSON] Посилаючись на норми статей 60,63, 70 Сімейного кодексу України, статті 368 ч.3 Цивільного кодексу України, позивач вважає спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя. А оскільки її відчуження відбулося відповідачем без її як дружини згоди, просила суд визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири № 23 будинку № 13-б, корпус 1 по вулиці Осінній в місті Дніпрі, посвідчений приватним нотаріус ом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] 02.07.2016 року , зареєстрованого в реєстрі за номером 2453. Представник позивача, [PERSON], в судовому засіданні 22.06.2017 року позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, указуючи, що квартира № 23 будинку № 13-б, корпус 1 по вулиці Осінній в місті Дніпрі не є об*єктом спільної сумісної власності сторін як подружжя, оскільки придбана відповідачем до реєстрації шлюбу з [PERSON] Доказів поліпшення цієї квартири позивачем також не представлено. Тому представник відповідача просила суд відмовити позивачеві у задоволені позовних вимог за безпідставністю. З*ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 02.07.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу квартири № 23 будинку № 13-б, корпус 1 по вулиці Осінній в місті Дніпрі, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON]О, зареєстрований в реєстрі за номером 2453. Зазначена квартира належала відповідачеві [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 14.07.2008 року, посвідченого нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за номером 6366. ( а.с. 22, 86,87). Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.08.2011 року, який рішенням Мелітопольского міськрайсуду Запорізької області від 29.09.2016 року між ними розірваний ( а.с.84). Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі , встановленій законом. Частиною першої статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог статей 10,60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні права в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У пункті 7 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернуто увагу суддів на те, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилається на норми сімейного та цивільного законодавства, котрі регулюють право спільної сумісної власності подружжя, та указує на те, що оспорюваний нею правочин був вчинений всупереч вимогам частини другої статті 369 ЦК України без її згоди. Проте доказів, відповідно до статей 58,59 ЦПК України, того, що квартира № 23 будинку № 13-б, корпус 1 по вулиці Осінній в місті Дніпрі є об*єктом спільної сумісної власності її і відповідача, позивач не надала та судом не встановлено, як і не встановлено, в чому полягає порушення її прав з боку відповідача. Тож, аналізуючи надані сторонами у справі докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, такими що не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню. Суд критично ставиться до тверджень позивача та представника позивача про те, що в результаті укладання грошових коштів, в тому числі і її,позивача, у ремонт квартири, вартість останньої значно підвищилася, а тому вона є співвласником цієї квартири. Така позиція позивача жодним доказом не підтверджена і не ґрунтується на вимогах закону.

Outcome: dismissed