Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. В судове засідання позивач не з'явилась надавши до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, не повідомивши про причини неявки та їх поважність, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ч. 9 ст. 74 ЦПК України. За таких обставин, за згодою позивачів проводиться заочний розгляд справи. Від третьої особи до суду надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника не заперечуючи проти заявлених вимог. Відповідно до ст.224 ч.1 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, за згодою позивача, проводиться заочний розгляд справи. Враховуючи подані заяви позивача та третьої особи, повторну неявку відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 08.01.2000 року по 30.08.2011 року. На підставі рішення про розірвання шлюбу від 30.08.2011 року шлюб з відповідачем було розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх доньок [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO]. Після розірвання шлюбу з відповідачем діти проживають із позивачкою. Після розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дітьми не бере, розвитком дітей не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дітей не надає, з часу розлучення місце перебування відповідача не відоме. Судом також встановлено, що з червня 2015 року позивач отримала дозвіл згідно рішення Полтавського районного суду на тимчасовий виїзд за кордон [PERSON] та [PERSON] до країн: США, РФ, Вірменії, Болгарії та Туреччини, однак у 2016 році у позивачки виникла потреба на виїзд з неповнолітніми дітьми до Мексики для відпочинку та відвідування родичів, що стало підставою для звернення в суд. Відповідно до положень статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Суд вважає, що так як місце перебування відповідача є невідомим, то позивачка позбавлена можливості без його письмового дозволу, виконати вимоги ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» в частині виїзду з дітьми на відпочинок за кордон. Відповідно до положень ч. 2 ст. 155 СК України передбачає, що батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, здійснення батьками своїх прав має грунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно ч. 1 статті 3 Конвенції про права дитини «В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.» Відповідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У відповідності п.п. 1,4 ст. 2 «Правил перетинання державного кордону громадянами України,» затвердженими Постановою КМУ № 57 від 27.01.1995р. документами, що дають право на виїзд з України, в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон проїзний документ дитини. Згідно ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. За даних обставин, враховуючи викладене та наявні матеріали справи, суд вважає, що відсутність згоди батька - [PERSON] на виїзд дітей за кордон на відпочинок в супроводі матері, шкодить інтересам неповнолітніх дітей та не сприяє їх всебічному та гармонійному розвитку, а тому позов [PERSON] до [PERSON], третя особа: Орган опіки і піклування , виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, - підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved