Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

Позивач звернувся із позовом, по якому просить суд: -Визнати трикімнатну квартиру загальною площею 86,5 кв.м., житловою площею 42,4 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя. -Визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частки трикімнатної загальною площею 86,5 кв.м., житловою площею 42,4 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] . -Визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку трикімнатної загальною площею 86,5 кв.м., житловою площею 42,4 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] . - Судові витрати покласти на відповідача. Заявлені вимоги обгрунтовані тим, що позивач та відповідач перебували у шлюбі, під час перебування в якому ними була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] . На даний час шлюб між сторонами розірвано та згоди щодо розподілу спільного майна між сторонами на досягнуто, з огляду на що, посилаючись на ст. 60, 61,70,71 СК України, позивач звернулась до суду із даним позовом. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.07.2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 19.08.2020 року. 06.08.2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в задоволенні позову відповідач просив відмовити, посилаючись на те, що предмет спору є його особистою приватною власністю. 07.12.2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив. Ухвалою суду від 10.12.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду на 25.03.2021 року. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, представник відповідача позов не визнав. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 05.06.2009 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого Першим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. Від якого є спільна дитина - [PERSON] , [INFO] ( свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 17.09.2009 року Другим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції). З Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 163970811 від 17.04.2019 року вбачається, що за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі виписки зі списку співінвесторів, серія та номер: б/н, видавник ЗАТ « ПІК», заяви серії та номер: б/н, виданий 10.02.2014, видавник: [PERSON] ; згода на відступлення прав вимоги до Договору ; 61 від 11.01.2006 року, серія та номер: б/н, виданий 10.02.2014 року, видавник [PERSON] та [PERSON] ; зміни до договору про інвестування будівництва від 01.01.2006 року №61, серія та номер: б/н, виданий 10.02.2014, видавник ЗАТ «ПІК» та [PERSON] ; договір про інвестування в будівництво житла, серія та номер:61, виданий 11.01.2006 року, видавник ЗАТ « ПІК» та [PERSON] , акт прийманні-передачі, серія та номер: б/н, виданий 24.02.2014, видавник: ЗАТ « ПІК» та [PERSON] .. Позивач вважає дане майно спільною сумісною власністю подружжя та звернулась до суду із даним позовом про визнання за нею права власності на 2/3 його частини. Відповідно до ст.. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ,2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною першою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 1, 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. В постанові Пленуму Верховного Суду України « Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному подружжю присуджується в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійснені поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Пунктами 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 « про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна; з`ясувати джерело і час його придбання. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справах №6-2641цс15 та № 6-2696цс16. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте ( джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Позивач в позові зазначає, що спірна квартира була придбана за час перебування сторонами у шлюбі. В матеріалах справи наявна копія договору інвестування №61 від 11.01.2006 року, укладеного між ЗАТ « ПІК» в особі генерального директора [PERSON]. та [PERSON] ( батька відповідача) предметом якого є трикімнатна квартира [ADDRESS] . Згідно п. 3.1 сума договору становила 434 3000 грн., що на момент укладання договору еквівалентно становила 86 000 дол. В матеріалах справи наявні копії квитанцій до прибуткового касового ордеру, з яких вбачається, що вартість суми договору інвестування була виплачена [PERSON] 27.08.2009 року, що також підтверджується довідкою ТОВ « Флагман-К» від 07.03.2019 року. 10.02.2014 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір про відступлення права вимоги до Договору №61 від 11.01.2006 року, укладеного між ЗАТ « ПІК» та [PERSON] .. Враховуючи наведене вище суд дійшов висновку, що майно придбане коштом [PERSON] , а відповідач набув право власності на нього на підставі безоплатного договору про відступлення права вимоги від 10.02.2014 року, укладеного між його батьком- [PERSON] та [PERSON] , відповідачем по справі. У постанові Верховного Суду України по у справі №6-1568цс16 зазначено, якщо один з члені подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно НЕ є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя. Враховуючи наведене вище, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати у разі відмови в позові покладаються на позивача. З наведеного вище стягнення з відповідача суми судових витрат не підлягає задоволенню. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Розглянувши справу повно, всебічно, об`єктивно та неупереджено, суд вважає за необхідне в задоволенні позву відмовити за безпідставністю вимог вимог.

Outcome: dismissed