Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом до відповідачів. В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 12.12.1998 року. 16 червня 2014 року її чоловік уклав Договір №710858 з ТОВ «АВТО ПРОСТО» про надання фінансової послуги з придбання автомобіля, про який вона дізналась 08.08.2014р., коли чоловік повідомив про необхідність внесення щомісячного обов,язкового платежу за рахунок сімейного бюджету. Вказаний договір укладений чоловіком без її відома та згоди, виходить за межі дрібного побутового. З моменту укладання договору [PERSON] сплатив відповідачу 8273.28 грн. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і /або/ державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Вона наголошує, що згоди на укладання Договору не надавала, а також, що вона не знала та не здогадувалась про укладення даного Договору. Оскільки предмет Договору виходить за межі дрібної побутової угоди, а також зважаючи на відсутність згоди позивача, як подружжя, на укладення зазначеного Договору, що передбачено ст. 65 Сімейного кодексу України , вважає, що є підстави для визнання Договору недійсним. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги, просив позов задовольнити у повному обсязі, а саме : визнати договір№710858 про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару з додатками, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Авто Просто» 16.06.2014р. недійсним. Зобов,язати ТОВ «Автопросто» повернути [PERSON] отримані за вказаним договором 8273.28 грн. та стягнути з відповідачів на її користь судові витрати та витрати понесені за надані юридичні послуги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причину неявки суд не сповістив, про день та час слухання справи було повідомлено належним чином. Відповідач ТОВ «АВТО ПРОСТО» в судове засідання не з'явився до суду надішли заперечення, в яких заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Крім того, зазначив, що предметом Договору є виключно надання послуг, що даний Договір не підлягає нотаріальному посвідченню та реєстрації у державному органі, а, виходячи з предмету Договору послуга, яку отримує [PERSON] не можливо трактувати як цінне майно. У зв'язку з чим вважає, що до таких правовідносин норми ст. 65 СК України не застосовуються. Просив в позові відмовити та розглядати справу за відсутністю представника ТОВ «АВТО ПРОСТО». Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON]перебувають в зареєстрованому шлюбі з 12.12.1998р., що підтверджується Свідоцтвом про одруження Серії [NUMBER]. 16.06.2014р. між [PERSON] та ТОВ «АВТО ПРОСТО» укладено Договір №710858. Предметом Договору є надання ТОВ «АВТО ПРОСТО» фінансової послуги [PERSON], який є учасником системи послуг, спрямованих на придбання автомобілю, [PERSON] в свою чергу, зобов'язаний був сплатити вступний внесок та в подальшому сплачувати щомісячні внески, що виконувалось останнім, про що свідчать копії квитанцій. Згідно положень ч.ч.1-3 ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.2 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, предметом спірного Договору є послуги, які надаються з метою придбання автомобіля в майбутньому, а не купівля-продаж автомобіля, на придбання якого в майбутньому і повинна буде отримуватися письмова згода дружини, тому суд дійшов висновку, що при укладанні Договору на отримання послуг згоду другого з подружжя не вимагається. Одночасно слід зазначити, що ч.3 ст.65 СК України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. За своїм правовим характером даний Договір не потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, і не стосується безпосередньо цінного майна, а тому позивач помилково вважає за необхідне отримання від неї письмової згоди на підписання Договору, оскільки надання такої згоди не передбачено чинним законодавством України. Крім того, положеннями ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. При цьому, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не надано суду доказів того, що [PERSON] було укладено договір з ТОВ «АВТО ПРОСТО» без її згоди при тому, що така згода презюмується ст. 65 СК України Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини стосовно того, що при укладенні спірного Договору відповідач порушив вимоги ст.ст.61,65 СК України, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а його позовні вимоги щодо визнання Договору недійсним не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, тому суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed