Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-05 00:00:00

Позивач звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги мотивовані тим, що шлюб між сторонами було зареєстровано 02.06.2007 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області. Від шлюбу у сторін народилась дочка [PERSON], [INFO], яка проживає разом із матір'ю. Причиною розірвання шлюбу стало те, що сімейне життя з відповідачем не склалось у зв'язку з різними поглядами на життя, шлюб та сім'ю, сімейними цінностями та несумісністю характерів. Протягом останніх років відносини між ними поступово погіршились, між ними часто виникали конфлікти та непорозуміння, що в кінцевому результаті призвело до втрати почуття любові та фактичного припинення шлюбних відносин. З червня подружжя разом не проживає, фактичні шлюбні відносини між ними припинені, спільне господарство не ведеться. У зв'язку з цим позивач просить суд розірвати шлюб зареєстрований з відповідачем. Позивач в судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених у позовній заяві просила суд розірвати шлюб зареєстрований з відповідачем, зазначила що прізвище змінювати не бажає. Також вказала, що наразі між сторонами відсутній спір про поділ майна подружжя, після розірвання шлюбу дитина сторін залишаться проживати разом із матір'ю. Відповідач в судовому засіданні позов визнав, не заперечував проти розірвання шлюбу зареєстрованого з позивачем. Також, зазначив, що спір про поділ майна подружжя та визначення місця проживання дитини відсутній. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 02.06.2007 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (на 5 а.с.). Причиною розладу в сім'ї стали різні характери і погляди на сімейне життя, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе і суперечить інтересам сторін. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України та ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст.ст. 105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України). Згідно зі ст. 112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що сторони наполягали на розлученні, мали стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, а також, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам обох сторін, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. При розподілі судових витрат суд керується ст. 141 ЦПК України відповідно до якої у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, таким чином з відповідача підлягають до стягнення на користь позивача понесені судові витрати, які складаються з 704,80 грн сплаченого судового збору.

Outcome: approved