Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , за участі третьої особи Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, а саме квартирою [ADDRESS] , загальною площею 41,8 кв.м. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що у відповідності до договору купівлі-продажу №1093 від 14 червня 2019 року посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 41,8 кв.м є [PERSON] . Право власності набувача за договором було належним чином зареєстроване, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 березня 2019 року за №179600635. Після придбання відповідного приміщення, позивачу стало відомо, що за вищевказаною адресою з 02 лютого 2016 року зареєстрований громадянин [PERSON] , що підтверджується копією довідки-виписки з будинкової книги про склад сім`ї і реєстрацію №671 від 26 вересня 2019 року. Відповідач [PERSON] не являється ані співвласником зазначеної квартири, ані родичем чи членом сім`ї позивача [PERSON] , яка є власником майна. Відповідно до акту, складеного комісією у складі мешканців будинку [ADDRESS] - [PERSON] , [PERSON] , підписи яких були засвідчені начальником дільниці № 6 КП «ЖКС «Фонтанський», - у квартирі [ADDRESS] [PERSON] не проживає з 2018 року. Ухвалою суду від 21 жовтня 2019 року провадження по справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 09 грудня 2019 року. У судове засідання 09 грудня 2019 року належним чином сповіщені учасники справи не з`явились, про причини неможливості прибуття не повідомили та не звернулись з відповідним клопотанням. Судове засідання відкладене на 24 лютого 2020 року. У судове засідання 24 лютого 2020 року з`явився представник позивача, решта, належним чином сповіщених учасників справи не з`явились, про причини неможливості прибуття не повідомили та не звернулись з відповідним клопотанням. Судом задоволено клопотання представника позивача про відкладення слуханням справи, проголошено перерву на 28 травня 2020 року. 28 травня 2020 року від відповідача до суду надійшла заява про відкладення слуханням справи у зв`язку з проголошенням на території України карантину. У судове засідання 28 травня 2020 року належним чином сповіщені учасники справи не з`явились. Судове засідання відкладене на 05 серпня 2020 року. У судове засідання 05 серпня 2020 року з`явився представник позивача, решта, належним чином сповіщених учасників справи не з`явились, про причини неможливості прибуття не повідомили та не звернулись з відповідним клопотанням. Судом проголошено перерву на 30 листопада 2020 року. 27 листопада 2020 року від представника третьої особо до суду надійшла заява про розгляд справи без особистої участі третьої особи. У судове засідання 30 листопада 2020 року належним чином сповіщені учасники справи не з`явились, про причини неможливості прибуття не повідомили та не звернулись з відповідним клопотанням. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, згідно ст. ст. 280-281 ЦПК України, вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача в заочному порядку. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши докази, що є наявними у матеріалах справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що у відповідності до договору купівлі-продажу №1093 від 14 червня 2019 року посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 41,8 кв.м є [PERSON] . Право власності набувача за договором було належним чином зареєстроване, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 березня 2019 року за №179600635. Після придбання відповідного приміщення, позивачу стало відомо, що за вищевказаною адресою з 02 лютого 2016 року зареєстрований громадянин [PERSON] , що підтверджується копією довідки-виписки з будинкової книги про склад сім`ї і реєстрацію №671 від 26 вересня 2019 року. Відповідач [PERSON] не являється ані співвласником зазначеної квартири, ані родичем чи членом сім`ї позивача [PERSON] , яка є власником майна. Відповідно до акту, складеного комісією у складі мешканців будинку [ADDRESS] - [PERSON] , [PERSON] , підписи яких були засвідчені начальником дільниці № 6 КП «ЖКС «Фонтанський», - у квартирі [ADDRESS] [PERSON] не проживає з 2018 року. Згідно з ч. 1 ст.\~71\~Житлового кодексу\~України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно з ст.\~72\~Житлового кодексу\~України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до статті 41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 статті 383\~ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою. При цьому, в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних у кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391\~ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116\~Житлового кодексу\~Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Судом не встановлено обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали відповідачу у користуванні вищевказаним житлом, а також не встановлено обставин, які б дозволяли вважати, що право користування цим жилим приміщенням зберігається на законних підставах за відсутнім понад встановленого законом строку відповідачем. Відповідно до статті 7\~Закону України\~від 11\~грудня 2003\~року «Про\~свободу пересування\~та вільний\~вибір місця\~проживання в\~Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України\~від 11\~грудня 2003\~року «Про\~свободу пересування\~та вільний\~вибір місця\~проживання в\~Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7\~цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин цивільної справи суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими і доведеними позивачем та такими, що знайшли своє підтвердження матеріалами справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved