Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

Позивач звернулась\~\~до суду з вищевказаним позовом до відповідача та просила визнати\~\~за нею право власності на квартиру №164 на ж/м Тополь-1, буд.2 в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла 23.11.2014 року. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 23.11.2014 року померла її матір, [PERSON], яка за життя була членом кооперативу ОК «Житлово-експлуатаційна компанія «Тополь», проживала у квартирі №164 на ж/м Тополь-1, буд.2. Пайовий внесок нею було сплачено у повному обсязі. Після смерті матері у шестимісячний строк вона звернулась до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 20.03.2015 року Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальної конторою було винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з тим, що реєстрація права власності на вищезазначене нерухоме майно не проводилась. Оскільки за життя її матір не встигла зареєструвати право власності на квартиру, вона вимушена звернутись до суду з цим позовом. В судове засідання позивач надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання надав заяву про визнання позову. Представники третіх осіб в судове засідання не зявились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомо. Згідно до ч. 3\~ст. 10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести\~\~ті обставини, на які\~\~вона посилається, як на підставу\~\~своїх\~\~вимог\~\~або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням\~\~фізичних чи юридичних осіб , поданим відповідно\~\~до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали цивільної справи,\~суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено судом, позивач [PERSON] є донькою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження позивача, свідоцтвом про одруження позивача. 23.11.2014 року померла матір позивача [PERSON], свідоцтво про смерть серії 1-КИ №606550. Відповідно довідки відповідача №23/12 від 23.12.2014 року, померла [PERSON] проживала в квартирі 164 будинку 2 на ж/м Тополь-1 в м.Дніпропетровську разом з позивачем, отже позивач фактично прийняла спадщину після смерті матері. Померла [PERSON] вселилась до квартири 164 будинку 2 на ж/м Тополь-1 в м.Дніпропетровську на підставі ордеру №636 від 18.04.1974 року, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради депутатів трудящихся. Довідкою відповідача підтверджується факт сплати [PERSON] пайового внеску за квартиру. 23.03.2015 року постановою завідуючої Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру 164 буд.2 на ж/м Тополь-1, буд.2 після смерті [PERSON] При цьому, нотаріусом установлено, що нотаріальна дія здійснена бути не може, оскільки реєстрація права власності на квартиру не проводилась. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року за № 868 зі змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 337 від 13.08.2014 року «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», було затверджено «Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п. 49 зазначеного Порядку: «Документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 5 серпня 1992 р., є технічний паспорт на обєкт нерухомого майна». У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до положень ст.ст.1216-1217 Цивільного Кодексу України - спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Нормою ст. 16 ЦК України передбачено, що однією з форм судового захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Таким чином, проаналізувавши здобуті докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що, оскільки вищенаведені встановлені судом обставини свідчать про те, що позивач як спадкоємець за законом після померлої 23.11.2014 року [PERSON] набула право на вищезгадане спадкове майно, та з незалежних від неї підстав позбавлена можливості оформити право власності в нотаріальному порядку на спадкове майно, належність якого спадкодавцю документально підтверджена, чим порушені права та законні інтереси позивача, права інших осіб не порушені, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved