Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

позивач звернувся із позовом до відповідача, третьої особи про виселення з квартири [ADDRESS] з наданням іншого житла в квартирі [ADDRESS], в якій зареєстрований та проживає [PERSON] Свої вимоги мотивує тим, що рішенням суду звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], що була передана в іпотеку іпотекодавцями [PERSON], [PERSON] в забезпечення взятих на себе кредитних зобов'язань [PERSON] за умовами кредитного договору від 18.01.2006 року. При цьому вказав, що судом визначено спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем - ПАТ КБ «ПриватБанк». Однак, на даний час в квартирі зареєстрований та проживає відповідач - [PERSON], який являється майновим поручителем за кредитним договором, у зв'язку із чим вважає, що відповідно до положень Закону України «Про іпотеку» позивач наділений правом вимоги до відповідача про його виселення із займаної квартири. При цьому переконаний, що оскільки відповідачем забезпечувалося виконання кредитного зобов'язання третьою особою, яка зареєстрована та проживає в квартирі [ADDRESS], а відтак відповідач підлягає відселенню у житло основного боржника за забезпеченими кредитними зобов'язаннями. А враховуючи, що ним направлялася письмова вимога відповідачу про виселення, і протягом місяця така в добровільному порядку не була виконана, просить позов задоволити. В судове засідання представник позивача не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав, а тому суд вважає за можливе розглянути цивільну справу у його відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився повторно, причин неявки суду не повідомив. Оскільки судові повістки про виклик у судове засіданні відповідачу не були вручені через поштове відділення за зареєстрованим місцем проживання останнього та повернулися суду за закінченням терміну зберігання, відповідач про час та місце розгляду справи був повідомлений відповідно до вимог ч.9 ст. 74 ЦПК України через оголошення в пресі. А тому суд вважає, що відповідно до ст.224 ЦПК України, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, слід розглянути справу у відсутності відповідача, постановивши заочне рішення. Третя особа в судове засідання не з'явився повторно, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причин своєї неявки суду не повідомив, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності. Дослідивши та перевіривши письмові докази по справі, суд в задоволенні позову відмовляє з таких підстав. Судом встановлено, що 18.01.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №LVH9GA00000034, відповідно до умов якого [PERSON] отримав споживчий кредит для ремонту квартири, купівлі автомобіля у виді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 10 тис. доларів США, а також у розмірі 487,57 доларів США на сплату страхових платежів. В забезпечення взятих на себе боржником кредитних зобов'язань, між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], [PERSON] було укладено договір іпотеки від 18.01.2006 року (а.с.6-8), згідно умов якого іпотекодавці передали в іпотеку Банку належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS], з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 18.01.2006 року №LVH9GA00000034. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05.10.2015 року, яке набрало законної сили 04.12.2015 року (а.с.9), у цивільній справі №463/6420/14-ц, провадження №2/463/440/15, задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк», в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № LVH9GA00000034 від 18.01.2006 року в розмірі 14 965,81 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 228378,26 грн. укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 18.01.2006 року - квартиру № 26, загальною площею 51,90 кв.м., житловою площею 29,30 кв.м., яка розташована у будинку [ADDRESS], шляхом її продажу в порядку визначеним законом. Як встановлено в судовому засіданні, і вказані обставини підтверджуються паспортом громадянина України щодо зареєстрованого місця проживання (а.с.12), на даний час відповідач [PERSON] зареєстрований та проживає в квартирі [ADDRESS], на яку звернуто стягнення за рішенням суду від 05.10.2015 року. У відповідності до ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Верховний Суд України у своєму правовому висновку щодо застосування норм права, за наслідками розгляду заяви про неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 02.09.2015 року у цивільній справі № 6-1049цс15, який у відповідності до положень ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, визначив, що за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Таким чином, оскільки відповідачем було передано банку в іпотеку квартиру, яка не була предметом придбання за умовами кредитного договору, а відтак внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки позивач вправі виселити відповідача із займаної ним на законних підставах квартири за умови надання іншого постійного жилого приміщення. При цьому суд вважає, оскільки надання іншого житла є способом розпорядження нерухомим майном, яке в свою чергу охоплюється поняттям права власності, закріпленого у ст. ст. 316, 319 ЦК України, або може виникати із відповідних договорів, укладених із власником про надання права на розпоряджання майном, тому при заявленні вимог про виселення відповідача позивач зобов'язаний надати йому для проживання інше житлове приміщення, яке перебуває у його власності чи іншому законному володінні, при наявності у нього права розпоряджатися таким майном. Однак, позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги про виселення відповідача із спірної квартири, як об'єкта іпотеки на яке звернуто стягнення, просить надати для проживання інше житло, а саме квартиру [ADDRESS], одночасно не надавши суду жодних доказів про те, що вказана квартира є його власністю, або що у нього наявне інше право розпоряджатися зазначеним нерухомим майном. Крім цього, посилання позивача про підставність його вимог в цій частині виходячи з того, що в цій квартирі проживає основний боржник за кредитним зобов'язанням, за належне виконання яких відповідач поручився свої майном, взагалі не може бути взяте судом до уваги, як таке, що не грунтується на жодних нормах права. А тому суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог в частині надання відповідачу для проживання квартиру [ADDRESS], так як позивач не вправі розпоряджатися майном, що йому не належить та вселяти в цю квартиру сторонніх осіб. Таким чином, оскільки у суду відсутні підстави для надання відповідачу для проживання квартиру [ADDRESS], а іншого постійного жилого приміщення для проживання відповідачу позивач не пропонує, тому підстав для задоволення позовних вимог про виселення відповідача на даний час у суду немає, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити за його безпідставністю. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати із відповідача не стягувати.

Outcome: dismissed