Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача, просить ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на Ѕ частки квартири [ADDRESS] за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 11.11.1995р. між її матір`ю третьою особою [PERSON] та відповідачем було укладено шлюб, і з цього часу батьки почали проживати в квартирі [ADDRESS] . З часу свого народження і по даний час проживає в цій квартирі. Не має у власності жодного нерухомого майна, а рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09.04.2015р., ухваленого у цивільній справі № 463/1355/13 за нею як неповнолітньою визнано право на проживання в цій квартирі. Відкрито, безперервно та добросовісно протягом 20 років користується зазначеною квартирою і натомість, необізнана з питанням про те, хто є її власником, оскільки 29.08.2012р. [PERSON] подарував зазначену квартиру своєму батькові [PERSON] . В подальшому, у цивільній справі № 463/122/14 такий договір було визнано недійсним, однак власником квартири продовжує бути [PERSON] , оскільки відповідач не переоформив квартиру на себе після визнання недійсним договору дарування від 29.08.2012р. Вважає, що за таких обставин набула право власності на спірну квартиру за набувальною давністю і тому, просить в судовому порядку визнати за нею таке право на 1/2 частку квартири. Відповідач надав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. З позовними вимогами не погоджується, оскільки є єдиним власником цієї квартири, яку одноосібно приватизував у 1997 році. Розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради № 974 від 17.09.1997 року «Про передачу житла у власність громадян» в частині пункту 4 Додатку до розпорядження, яким передано [PERSON] у власність квартиру [ADDRESS] оскаржувалось третьою особою [PERSON] у цивільній справі № 463/5150/15-ц. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04.12.2017р., яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 06.08.2018р., в задоволенні позову відмовлено, і за таких обставин, позивач достеменно знала, що саме він є власником спірної квартири, внаслідок чого не вправі заявляти такий позов. Тому, просить в задоволенні позову відмовити. У відповіді на відзив позивач наводить аргументи, аналогічні мотивам позову та крім цього додатково зазначає, що строк позовної давності нею визначено правомірно з часу набрання законної сили ухвалою ВССУ від 06.04.2016р., яким рішення апеляційного суду Львівської області від 21.07.2015р. в частині визнання за [PERSON] права користування квартирою [ADDRESS] залишено без змін. Крім того, не знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Правом на подання письмових заперечень проти відповіді на відзив відповідач не скористався. Третя особа [PERSON] надала письмові пояснення на позовну заяву, долучивши докази їх направлення іншим учасникам справи. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, оскільки мотиви позову відповідають дійсним обставинам справи і позивач в дійсності відкрито, безперервно і добросовісно користується спірною квартирою. Просить такий позов задовольнити. Також, третя особа [PERSON] надала письмові пояснення на відзив відповідача, які за змістом, аналогічні відповіді позивача на відзив відповідача. В процесі розгляду даної справи ухвалою Личаківського районного суду м. Львова до участі в справі залучено [PERSON] як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Визначено останньому строк для подання письмових пояснень щодо позову. У письмових поясненнях щодо позову третя особа [PERSON] вказує на завідомо безпідставний характер позову, оскільки протягом всього часу проживання у квартирі позивач достеменно знала хто є її власником, внаслідок чого не вправі пред`являти такий позов. Тому, просить в задоволенні позову відмовити. Позивач надала відповідь на письмові пояснення третьої особи [PERSON] , зазначаючи про їх незаконність з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом першої інстанції в процесі її розгляду. Провадження у справі відкрито ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 08.02.2019р., якою одночасно звільнено позивача від сплати судового збору за подання даного позову. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено сторонам та третій особі строк для подання відзиву, відповіді на відзив, письмових заперечень та письмових пояснень щодо позову та відзиву. Крім того, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 08.02.2019р. відмовлено в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову у даній справі шляхом накладення арешту на спірну квартиру. Вказану ухвалу позивач оскаржила. Постановою Львівського апеляційного суду від 22.10.2019р. ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 08.02.2019р. скасовано та постановлено нове судове рішення, яким в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 19.03.2019р. заявлений позивачем відвід головуючому судді Леньо С.І. визнано необґрунтованим, у зв`язку з чим відповідно до ч. 3 ст. 40 ЦПК України питання про відвід головуючого передано для розгляду судді, визначеному в порядку, встановленому ч. 1 ст. 33 ЦПК України. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова Шеремети Г.І. від 21.03.2019р. у задоволенні заяви позивача про відвід головуючого судді Леньо С.І. відмовлено. 31.05.2019р. позивач вдруге подала до суду заяву про відвід головуючого судді Леньо С.І. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 31.05.2019р. така заява залишена без розгляду з підстав, передбачених ч. 5 ст. 39 ЦПК України. 26.06.2019р. позивач втретє подала до суду заяву про відвід головуючого судді Леньо С.І. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 09.07.2019р. така заява залишена без розгляду з підстав, передбачених ч. 5 ст. 39 ЦПК України. 06.09.2019р. позивач вчетверте подала до суду заяву про відвід головуючого судді Леньо С.І. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 06.09.2019р. така заява залишена без розгляду з підстав, передбачених ч. 5 ст. 39 ЦПК України. Така поведінка позивача, а також її систематичні неявки в судові засідання розцінені судом як недобросовісне використання наданих процесуальним законом прав на подання заяви про відвід, які спрямовані на затягування розгляду справи та у зв`язку з цим, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 10.09.2019р. до позивача застосовано заходи процесуального примусу у вигляді стягнення з неї штрафу в розмірі двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 3842 грн. В подальшому, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 27.09.2019р. до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено [PERSON] , якому квартира була відчужена на підставі договору купівлі-продажу від 27.09.2019р. Крім того, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 27.09.2019р. відмовлено в залученні як співвідповідача [PERSON] . Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 24.10.2019р. відмовлено в задоволенні заяви відповідача про забезпечення судових витрат у даній справі. Цього ж дня ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Узагальнена позиція сторін та третіх осіб під час розгляду справи. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з підстав, викладених в позові та відповіді на відзив. Підтвердила, що не була обізнана про власника квартири та просить позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, викладених у відзиві. Просить в задоволенні позову відмовити. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні висловилась про підтримання позовних вимог, оскільки обставини, викладені в позові відповідають дійсності і позивач вправі претендувати на частку у квартирі за набувальною давністю. Просить позов задовольнити. Повноважний представник третьої особи Антоника І.І. проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, які аналогічні тим, про які зазначив відповідач. Просить в задоволенні позову відмовити. Позиція суду. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити виходячи з наступного. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Згідно іншого правового висновку, висловленого Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 206/1345/17 (постанова від 10.05.2018р.), позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. У статті 47 Конституції України проголошено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Поняття житла наведено у статті 379 ЦК України, згідно якої під поняттям житла фізичної особи розуміється житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Однак, реалізуючи право на житло, особа може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону. Таке право виникає у власника житла (глава 28 ЦК України), членів його сім`ї (ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР, орендаря (наймача) житла (ст. 810 ЦК України, 61 ЖК УРСР), членів його сім`ї (ст. 816 ЦК України, ст. ст. 64, 160 ЖК УРСР) тощо. Питання про право користування позивачем спірною квартирою було предметом спору у цивільній справі № 463/1355/13-ц, за результатами розгляду якої рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09.04.2015р. за позивачем, яка на той час була неповнолітньою, визнано право користування спірною квартирою. При цьому, саме під час касаційного перегляду цивільної справи № 463/1355/13-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 22.08.2018р. вказав, що право на користування житловим приміщенням може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі) та на законі (стаття 405 ЦК України,\~стаття 156 ЖК УРСР). Вже під час розгляду іншої цивільної справи № 711/4431/17 (постанова від 04.07.2018р.) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що\~право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Тобто, у справі яка розглядається право позивача на користування спірною квартирою є таким, що ґрунтується на законі як члена сім`ї власника її батька та відповідача [PERSON] , внаслідок чого володіння позивачем цієї квартирою не може вважатись безтитульним, що відповідно до висновків Верховного Суду, висловлених під час розгляду справи № 201/12550/16-ц, унеможливлює застосування набувальної давності. Оскільки позивач була учасником судового розгляду про право користування спірною квартирою і таке її право було захищене в судовому порядку, вона повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності на спірну квартиру, адже відносно спірної квартири на підставі закону у неї виникло лише право користування такою квартирою, тоді як власником квартири залишався відповідач, який набув таку квартиру у власність в порядку приватизації у 1997р. Відповідно, в розумінні статті 344 ЦК України таке володіння не може вважатись добросовісним, що також унеможливлює застосування набувальної давності. Більше того, спірна квартира неодноразово була предметом судових розглядів, а під час розгляду цивільної справи № 463/122/14 рішенням Апеляційного суду Львівської області (а.с.9-12) визнано недійним договір дарування від 29.08.2012р., згідно якого [PERSON] подарував [PERSON] спірну квартиру. За змістом частини першої ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, а згідно частини першої статті 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Тобто, внаслідок визнання договору дарування недійсним в судовому порядку, такий в силу вимог закону є недійсним з моменту його вчинення і кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Очевидно, що право власності [PERSON] , яке набуте ним в процесі приватизації у 1997р. відновилось і позивач, проявивши розумну обачливість шляхом аналізу відповідного законодавства (ст. ст. 216, 236 ЦК України) повинна була знати, що після визнання правочину недійним право власності відповідача на спірну квартиру відновилось. Більше того, як вбачається зі змісту відзиву [PERSON] на позовну заяву ЛМКП «Львівтеплоенерго» (а.с.223), остання заперечуючи проти позову про стягнення з неї заборгованості за житлово-комунальні послуги вказала, що саме [PERSON] як власник зобов`язаний нести витрати по оплаті таких послуг, і що саме [PERSON] є фактичним власником квартири, а [PERSON] лише числиться власником квартири за недійсним договором дарування. Натомість, заперечення позивачем факту своєї обізнаності про власника квартири, на думку суду лише додатково підтверджує ту обставину, що володіння квартирою не є добросовісним в розумінні статті 344 ЦК України, адже під добросовісністю слід розуміти такий тип поведінки, яких характеризується чесністю, відкритістю і повагою одного учасника цивільних правовідносин до інтересів іншого такого учасника. Позивач натомість, не просто завжди знала про те, що саме відповідач є власником квартири, але й знала про те, що право користування цією квартирою у неї виникла на підставі закону, тобто була обізнана про свій юридичний титул відносно спірної квартири. Відтак, за відсутності в спірних правовідносинах такого критерію як добросовісність володіння майном позов належить визнати безпідставним та в його задоволенні відмовити. Що ж стосується доводів позивача про те, що право власності відповідача не зареєстроване, суд надає їм правову оцінку та звертає увагу на наступне. Правом власності відповідно до частини першої ст. 316 ЦК України визнається право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності закріплений у статті 317 ЦК України, згідно якої власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (абзац третій частини другої статті 331 ЦК України). Згідно частини першої статті 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визнається офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Системний аналіз вказаних вище правових норм свідчить про те, що поняття «набуття права власності» та «виникнення права власності» не є тотожними, оскільки перше свідчить про набуття особою правомочностей власника, а друге вказує на визнання цих правомочностей державою. Тобто, державна реєстрація речових прав є похідним від набуття права власності і відповідно, вчинення чи не вчинення такої реєстраційної дії не може ставити під сумнів право власності відповідача на спірну квартиру. Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого під час розгляду господарської справи № 910/17274/17 (постанова від 14.05.2019р.), відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України. Тому, доводи позивача про відкритість, безперервність та строк володіння спірної квартирою судом не досліджуються як такі, що не мають правого значення. Щодо судового збору. За змістом п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у разі відмовив в позові інші судові витрати \~пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Оскільки суд в задоволенні позову відмовив, понесені позивачем судові витрати не відшкодовуються. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Вище уже зазначалось, що при відкритті провадження суд звільнив позивача від сплати судового за подання даного позову і тому, незважаючи на відмову від позову такий судовий збір з позивача не стягується. Що стосується інших судових витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, позиція суду є іншою. Так, до завершення розгляду справи представник третьої особи [PERSON] адвокат Бобикайло Н.І. подав клопотання про стягнення з позивача витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги. Позивач заперечила проти стягнення з неї таких витрат, оскільки навчається, не має власного доходу та перебуває на утриманні матері, що стало підставою для звільнення її від сплати судового збору та одночасно, є підставою для звільнення її сплати інших судових витрат. Дійсно, відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати. Тобто, за змістом цієї норми суд наділений повноваженнями звільнити сторону не лише від сплати судового збору, але й від інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі від витрат на професійну правничу допомогу. При цьому, питання про звільнення сторони від сплати судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження). Практика Європейського суду з прав людини визначає вимогу про сплату судового збору як певний бар`єр, що має завадити поданню необґрунтованих та безпідставних позовів, звідки слідує, що отримавши відповідну заяву, суд має не тільки детально оцінити вартість позову та правильність його визначення й сплати, а й надати оцінку предмету, суті позовних та інших вимог, значенню для особи тих прав та інтересів, які вона намагається захистити в суді, наявності строків для захисту таких прав та іншим чинникам, які складуть уявлення судді про обґрунтованість заяви і наявність підстав для її прийняття. Комплексна оцінка вказаних обставин дасть суду можливість за внутрішнім переконанням прийняти рішення про задоволення чи відмову в задоволенні клопотання про звільнення, зменшення та/або розстрочення чи відстрочення сплати судового збору. В п. 53 рішення від 19.06.2001р., прийнятого у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини зазначив, що «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети, але в той час, коли Договірні держави мають можливість відхилення від дотримання вимог Конвенції щодо цього, остаточне рішення з дотримання вимог Конвенції залишається за Судом. В цій же справі (п. 55) ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти Відтак, звільняючи позивача від обов`язку сплати судового збору при подання даного позову суд, з врахуванням майнового стану позивача, забезпечив тим самим право останньої на доступ до правосуддя, і опосередковано, поклав на державу обов`язок щодо сплати судового збору. Разом з тим, якщо судовий збір відповідно до процесуального законодавства є правомірним процесуальним бар`єром при доступі до правосуддя, то витрати на професійну правничу допомогу, які одна сторона зобов`язання відшкодувати іншій не є таким бар`єром, а є компенсацією витрат, які понесла сторони для захисту своїх прав від безпідставних звинувачень. Тому, підстави для звільнення від сплати судового збору не можуть одночасно бути підставами для звільнення такої сторони від обов`язку відшкодувати витрати на професійну правничу допомогу, адже одночасно із звільненням сторони від цього обов`язку в силу вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України він автоматично покладається на державу. Тому, при вирішенні питання про звільнення однієї сторони від обов`язку відшкодувати іншій стороні витрати на професійну правничу допомогу підлягають з`ясуванню не лише майновий стан позивача, але й низка інших факторів, таких як причини виникнення спору та власне, сам характер цього спору. Згідно вимог частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до пункту 11 частини третьої статті 2 ЦПК України в чинній редакції одним з основних засад (принципів) цивільного судочинства є, зокрема, неприпустимість зловживання процесуальними правами. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункт 5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України) За змістом частини першої ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Частиною другою статті 44 ЦПК України визначений перелік дій сторони, які можуть бути визнані зловживанням процесуальними правами, зокрема, подання завідомо безпідставного позову. В розумінні зазначених норм закону, під зловживанням правом слід розуміти особливий вид юридично значущої поведінки, яка полягає у процесуально шкідливих вчинках учасника справи, у використанні ним недозволених конкретних форм у межах дозволеного процесуальним законом типу поведінки, що суперечить завданням цивільного судочинства та цільовому призначенню права. Аналогічної позиції щодо сутнісного розуміння поняття зловживання правом дотримується ЄСПЛ, який у своїй практиці розуміє таке його використання, яке спрямоване на боротьбу із закладеним у ньому ж позитивним регулятивним потенціалом в тому числі, що суперечить принципу правової визначеності. Вище уже зазначалось, що основною передумовою набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю є добросовісність володіння таким майном. Разом з тим, встановлені судом обставини свідчать про те, що позивач не просто не могла не знати хто є власником спірної квартири, але й достовірно знала, що її власником з 1997р. є відповідач, а вона користується цієї квартирою виключно в силу вимог закону як член сім`ї власника. Відповідно, з врахуванням згаданого вище висновку Верховного Суду, висловленого під час розгляду цивільної справи № 206/1345/17 (постанова від 10.05.2018р.), позивач не могла заявляти даний позов, адже завжди знала, хто є власником спірної квартири. На думку суду, такі обставини свідчать про подання завідомо безпідставного позову, що є результатом зловживання процесуальними правами і тому, підстав для звільнення позивача від відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд не вбачає. Щодо розмір витрат на професійну правничу допомогу. За змістом ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. ч. 4-6 цієї статті, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Під час розгляду цивільної справи № 753/15687/15-ц (постанова від 14.11.2018р.) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36),\~від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Крім того, у рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При цьому з огляду на положення ч. ч. 3 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження). Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності. Представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики (затверджені Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року) необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка. За своєю юридичною природою, договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, зміст якого розкривається главою 63 ЦК України і за загальним правилом, перед його укладенням сторони користуються свободою розсуду щодо визначенні його умов, однак з врахуванням, серед іншого, вимог розумності та справедливості (ст. ст. 6, 627 ЦК України). Згідно матеріалів справи, професійна правнича допомога надана третій особі [PERSON] на підставі договору про надання правничої допомоги від 25.10.2017р. (а.с.227). Згідно пп. 3.1 п. 3 цього договору, вартість послуг за даним договором встановлюється за домовленістю сторін. Відповідно до розрахунку витрат на професійну правничу допомогу від 19.11.2019р. (а.с.225), загальний розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 5188,40 грн. а самі послуги полягали в ознайомленні і вивченні адвокатом матеріалів справи загальною тривалістю 3 год. та вартістю 2223,60 грн., а також участь адвоката в судових засіданнях загальною тривалістю 4 год. та вартістю 2\~964,80 грн. Відповідно до копії банківської квитанції від 18.11.2019р. (а.с.226), [PERSON] сплатив на рахунок адвоката Бобикайла Н.І. 5000 грн. Разом з тим, у даній справі адвокат Бобикайло Н.І. спочатку представляв інтереси відповідача, а відтак, був знайомий з матеріалами справи, тоді як всі інші документи, яка знаходяться долучались до матеріалів справи безпосередньо в судових засіданнях після обговорення питання про їх долучення зі всіма учасниками справи, в тому числі адвокатом Бобикайлом Н.І. Крім того, згідно відомостей Автоматизованої системи документообігу суду, адвокат Бобикайло Н.І. 18.11.2019р. ознайомлювався з матеріалами справи у період з 11:30 год. по 11:55 год., тобто 25 хв., тоді як в розрахунку вказано, що таке ознайомлення тривало 1 год. Вказане в сукупності свідчить про те, що відносно послуги ознайомлення з матеріалами справи відсутні критерії її реальності і тому, наданий представником третьої особи розрахунок витрат на професійну правничу допомогу не може вважатись належним доказом розміру суми, яка заявлена до стягнення. Відтак, розмір витрат на професійну правничу допомогу, які належить стягнути з позивача підлягає зменшенню на суму 2223,60 грн., а з позивача на корить третьої особи належить стягнути 2\~964,80 грн. витрат на професійну правничу допомогу. В межах розгляду даної справи відповідач, а також третя особа [PERSON] не подали доказів про розмір судових витрат, які вони сплатили або мають сплатити у зв`язку з розглядом справи, а також у відповідності до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України до закінчення судових дебатів не зробили відповідної заяви і тому, понесені ними судові витрати не відшкодовуються. На підставі наведеного та

Outcome: approved