Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом. Посилалась на те, що з 07 липня 1984 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Під час даного шлюбу ними спільно 27 листопада 1996 року було придбано квартиру [ADDRESS]. Вказувала на те, що на даний момент особисті стосунки між нею та відповідачем погіршились, а тому вважає, що спільне майно, яке набуте нею та відповідачем під час шлюбу, зокрема квартира [ADDRESS], підлягає поділу. Враховуючи наведене, посилаючись на норми матеріального та процесуального права, просила поділити спільне майно подружжя, а саме вказану вище квартиру, визнавши за нею право власності на ? вказаної квартири та на ? частину квартири за відповідачем відповідно, право спільної сумісної власності припинити. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, надала суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви та просила позов задовольнити відповідно до змісту заяви про уточнення позовних вимог. Відповідач в судовому засіданні позов визнав та не заперечував проти його задоволення. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню в межах заявлених позовних вимог, а також заяву відповідача про визнання позову слід прийняти, виходячи з наступного. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 07 липня 1984 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а/с 10). Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 27 листопада 1996 року в період шлюбу відповідач придбав квартиру [ADDRESS], право власності на яку було зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується відповідною відміткою у копії вказаного вище договору (а/с 9). Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 2 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Так, в матеріалах справи відсутні докази наявності обставин, які б вказували, що спірна квартира були придбані за кошти, що належали відповідачу особисто або належність спірної квартири на праві приватної власності лише відповідачу встановлено будь-яким договором, що обумовлено ч. 3 ст. 368 ЦК України, окрім того відповідач в судовому засіданні позов визнав, а тому суд приходить до висновку, що спірна квартира являється спільною сумісною власністю позивача та відповідача. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до положень ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як вбачається зі змісту п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, спірне майно слід залишити у спільній частковій власності позивача та відповідача, визначивши ідеальні частки в спільному майні рівними та такими, що становлять ? ідеальну частку квартири за адресою - [ADDRESS]. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved