Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить розтлумачити зміст заповіту [PERSON] , який був складений 19 жовтня 2009 року. Позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] на підставі розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області від 23 червня 2004 року №239/А\~ є власником земельної ділянки площею 1.93 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Височанської сільської ради Тарутинського району Одеської області, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю\~ серії І-ОД №000814, виданим 30 липня 2004 року. 19 жовтня 2009 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем Височанської сільської ради Тарутинського району Одеської області та зареєстрований в реєстрі за №35, яким заповідала Державний акт на право приватної власності на землю\~ серії І-ОД №000814 своїй доньці [PERSON] , 1967 року народження. [INFO] [PERSON] померла. При зверненні до приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області Бєлоброва П.П. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, заявниця отримала відмову, оскільки в заповіті зазначено документ, а не майно, яке належало спадкодавцю та рекомендовано звернутись до суду, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15 липня 2021 року. Враховуючи вище викладене, позивачка просить в судовому порядку розтлумачити заповіт,\~ а саме встановити, що посилання в заповіті на Державний акт на право приватної власності на землю\~ серії І-ОД №000814 стосується волі спадкодавця щодо успадкування позивачем земельних ділянок площею 1.48 га та 0.45 га в межах згідно з планом, які розташовані на території колишньої Височанської\~ сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Позивачка в судове\~ засідання не з`явилась, на розгляд суду від представника позивачки надійшла заява з проханням розглянути справу у їх відсутність, на вимогах наполягає. Представник відповідача Бородінської селищної ради Тарутинського району Одеської області у судове засідання не з`явився. На адресу суду від представника відповідача надійшла\~ заява про згоду з позовними вимогами позивачки\~ та з проханням розглянути справу без його участі. Частиною 3 статті 200 ЦПК України, передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно зі ч. 4 ст. 200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Частина 1 статті\~ ст. 206 ЦПК України регламентує, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так, відповідач на стадії підготовчого провадження звернувся до суду із заявою про визнання позовних вимог, тому дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в зв`язку з чим є підстави для ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення по справі. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку.\~ Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] , [INFO] є донькою [PERSON] , померлої [INFO] , що підтверджується: свідоцтвом про народження [PERSON] , [INFO] серії [NUMBER] (а.с.9); витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00016451094 про реєстрацію актового запису про шлюб від 30 грудня 1992 року між [PERSON] та [PERSON] , внаслідок чого остання отримала прізвище « [PERSON] » (а.с.12). [PERSON] на підставі розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області від 23 червня 2004 року №239/А\~ є власником земельної ділянки площею 1.93 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Височанської сільської ради Тарутинського району Одеської області, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю\~ серії І-ОД №000814, виданим 30 липня 2004 року (а.с.14). 19 жовтня 2009 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем Височанської сільської ради Тарутинського району Одеської області та зареєстрований в реєстрі за №35, яким заповідала Державний акт на право приватної власності на землю\~ серії І-ОД №000814 своїй доньці [PERSON] , 1967 року народження (а.с.15). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 06 березня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тарутинського районного управління юстиції в Одеській області (а.с.11). Позивачка, як спадкоємець майна померлої за заповітом, звернулась до приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області Бєлоброва П.П. з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Але в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачці було відмовлено у зв`язку з тим, що в заповіті зазначено документ, а не майно, яке належало спадкодавцю та рекомендовано звернутись до суду, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15 липня 2021 року (а.с.16). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За змістом статті 317 ЦК України право розпоряджання майном є однією зі складових права власності, поряд із правом володіння і користування майном. Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо заповіт містить суперечливі положення, за вимогою заінтересованих осіб застосовується тлумачення заповіту (ст.1256 ЦК) за умови, якщо відсутні підстави визнання заповіту недійсним, тобто тлумаченню підлягає лише дійсний заповіт. Для тлумачення змісту заповіту застосовуються також загальні правила тлумачення змісту правочинів встановлені ст.213 ЦК. Згідно ст.1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Відповідно до ст.213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно п. 2.1 Глави 3 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. Нотаріус має перевірити, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать вимогам законодавства. Аналогічні правила містяться і в п. 1.6 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 № 3306/5. Виходячи із зазначених правових норм, тлумачення заповіту судом здійснюється за наявності таких правових умов: зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача та наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту. Об`єктом тлумачення заповіту судом є виключно сам заповіт, складений із слів та сполучень слів, які утворюють його текст. Оскільки правочином відповідно до українського законодавства є дія особи, що спрямовується на придбання, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків, необхідність тлумачення змісту правочинів виникає у випадках нечіткого виявлення волі сторонами. У таких випадках необхідно встановити дійсні наміри сторін. Це означає, що суб`єкт тлумачення повинен встановити загальне для усіх сторін значення слів і понять (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року у справі №755/7730/16-ц). Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Тлумачення заповіту являє собою інтелектуально-розумовий процес, спрямований на з`ясування змісту заповіту як одностороннього правочину, з тексту якого неможливо встановити справжню волю заповідача. Тлумачення полягає в усуненні нечітких, подвійних формулювань у заповіті і подоланні таким чином прогалин у реалізації волі заповідача. Неточне відтворення у заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту у цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши\~ належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за необхідне, розтлумачити заповіт без внесення змін у його зміст, виходячи з волі [PERSON] , яка фактично заповіла позивачу земельні ділянки площею 1.48 га та 0.45 га в межах згідно з планом, які розташовані на території Височанської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та належали спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД №000814, виданого 30 липня 2004 року . За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , підлягають задоволенню з метою реалізації її спадкових прав. На підставі викладеного

Outcome: approved