Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом до відповідачів про визнання правочинів недійсними та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. У підтвердження позовних вимог зазначила, що [INFO] помер її двоюрідний брат позивача - [PERSON] . [INFO] , який на день смерті постійно проживав і був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , оголошено померлим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06.09.2013 по справі № 199/6453/13-ц. яке набрало законної сили 17.09.2013. Вказаним рішенням встановлено також факт того, що місце перебування [PERSON] не відомо з червня 2006 року. За життя [PERSON] не залишив заповіту, отже коло його спадкоємців визначається за правилами спадкування за законом. На підставі відповідного звернення спадкоємців із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] 10.12.2013 приватним нотаріусом ДМПО Бунякіною О.В. заведено спадкову справу № 25/2013. За матеріалами спадкової справи № 25/2013, з урахуванням усіх поданих заяв про прийняття спадщини та відмову від спадщини, позивач є єдиним спадкоємцем, який має право на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] Після смерті спадкодавця [PERSON] залишилось нерухоме майно - квартира [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, б/н, виданого виконкомом міської ради народи депутатів 20.02.1995. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, винесеною 19.09.2017 приватним нотаріусом ДМНО Бунякіною О.В. за результатами розгляду відповідної заяви позивача, останній відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно - квартиру [ADDRESS] у зв`язку з тим, що не надано нотаріусу оригіналу документа, який підтверджує право власності спадкодавця на вказану квартиру, наявністю інформації, що вказана квартира могла бути відчужена спадкодавцем з життя, наявністю арешту на квартиру. Із копії матеріалів інвентарної справи, наданої ДМБТІ ДОР на запит нотаріуса, вбачається що 08.08.2006 року [PERSON] , якій начебто діяв від імені [PERSON] як продавця на підставі довіреності, посвідченої Кретовою Н.Б., приватним нотаріусом ДМНО 09.06.2006 за р.№1508 уклав із [PERSON] як з покупцем договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Вказаний договір було посвідчено державним нотаріусом першої ДДНК Ладою І.М. та зареєстровано в реєстрі за № 2-2041, однак, в ДМБТІ ДОР вказаний договір станом на цей час не зареєстровано. Позивач зазначає, що довіреність, начебто видана 09.06.2006 року від імені [PERSON] [PERSON] та зазначений вище договір купівлі-продажу квартири, укладений [PERSON] на підставі цієї довіреності є недійсними, оскільки [PERSON] вказану вище довіреність не надавав та не підписував, що підтверджено матеріалами кримінальної справи за ознаками ст. 15 ч. 2, ст. 190 ч. 4 КК України за фактом замаху на шахрайське заволодіння спірною квартирою. Вказаними діями відповідачів порушено права позивача, як спадкоємця [PERSON] , оскільки наявність спірного договору купівлі-продажу ставить під сумнів відношення квартири [ADDRESS] до складу спадкового майна та оспорює право власності позивача на спадщину, яка належить позивачу з моменту її відкриття. Позивач просила суд визнати недійсними з моменту укладання довіреність від імені [PERSON] , згідно якої останній доручив представляти його інтереси [PERSON] , посвідчену 09,06.2006 та зареєстровану у реєстрі під № 1508 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н [PERSON] , а також договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 08 серпня 2006 року між [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від 09.06.2006 від імені [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Ладою І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2-2041. Визнати за [PERSON] ( [NUMBER] ) право власності на нерухоме майно - квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Судові витрати покласти на відповідачів. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином. Тому суд вважає можливим зі згоди представника позивача, провести заочний розгляд справи та постановити заочне рішення. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вислухав пояснення представника позивача, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97 року, та відповідно до ст.9КонституціїУкраїни є частиною національного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст. 8 Конституції України, ст.10 ЦПК України та ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року). Однак, статтю 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін (див. п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року). Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , оголошено померлим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06.09.2013 по справі № 199/6453/13, яке набрало законної сили 17.09.2013 року. 15 жовтня 2013 року складено відповідний актовий запис про смерть № 5 органом державної реєстрації актів цивільного стану, що видав свідоцтво про смерть. За життя [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності б/н, виданого виконкомом міської ради народи депутатів 20.02.1995 року належала квартира [ADDRESS] Позивач є двоюрідною сестрою [PERSON] , тобто спадкоємцем п`ятої черги. Спадкоємець третьої черги, тітка спадкодавця [PERSON] , відмовилась від спадщини на користь позивача, про що міститься відповідна заява у спадковій справі, відкритій після смерті [PERSON] . Позивач у встановлені строки спадщину прийняла шляхом подачі відповідної заяви до нотаріуса Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, винесеною 19.09.2017 приватним нотаріусом ДМНО Бунякіною О.В. за результатами розгляду заяви позивача про видачу свідоцтва про право на спадщину, останній відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно - квартиру [ADDRESS] у зв`язку з тим, що нею не надано нотаріусу оригіналу документа, який підтверджує право власності спадкодавця на вказану квартиру, наявністю інформації, що вказана квартира могла бути відчужена спадкодавцем за життя, наявністю арешту на квартиру. Судом встановлено, що 01.06.2006 приватним нотаріусом ДМНО Башкіною І.Ю. посвідчено довіреність від імені [PERSON] , згідно якої останній доручив відповідачу [PERSON] представляти його інтереси у КП «ДМБТІ» для отримання технічного паспорту та витягу з реєстру прав власності для продажу спірної квартири. 09.06.2006 приватним нотаріусом ДМНО Кретовою Н.Б. посвідчено та зареєстровано у реєстрі під № 1508 довіреність від імені [PERSON] , згідно якої останній доручив [PERSON] укласти попередній договір, продати, обміняти, здавати в оренду, заставляти належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] , а також зняти його з реєстрового обліку з вищевказаної квартири та представляти інтереси в КП «ДМБТІ». 08\~серпня 2006\~року між\~ [PERSON] ,\~який діяв\~на підставі\~довіреності від\~09.06.2006\~від імені\~ [PERSON] та\~ [PERSON] укладено\~договір купівлі-продажу\~квартири [ADDRESS] ,\~посвідчений державним\~нотаріусом Першої\~Дніпропетровської державної\~нотаріальної контори\~Ладою І.М.\~та зареєстрований\~в реєстрі\~за №\~2-2041. Відповідно до Висновку експерта № 5042-18 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 19.11.2018 року, підпис від імені [PERSON] , [INFO] та рукописний запис « [PERSON] » в графі «Підпис» на оригіналі довіреності від 09.06.2006, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. за реєстровим номером № 1508, якою [PERSON] доручив [PERSON] укласти попередній договір на продаж, обмін, здачу в оренду квартири [ADDRESS] виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Довіреністю, відповідно до ст. 244 ЦК України, є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Відповідно до п.п.2, 5 Постанови Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Таким чином,\~судом встановлено,\~що [PERSON] \~не виявлялася\~воля на\~видачу довіреності\~на ім`я\~ [PERSON] ,\~будь-які\~документи приватному\~нотаріусу Дніпропетровського\~міського нотаріального\~округу Кретовій\~Н.Б.\~для видачі\~довіреності [PERSON] \~не надавалися,\~отже вказаний\~правочин є\~недійсним.\~Оскільки судом\~встановлено відсутність\~волі [PERSON] \~на відчуження\~спірної квартири,\~то договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Ладою І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2-2041, укладений між відповідачами по справі, є також недійсним. Щодо вимог позивача про визнання права власності на спірне нерухоме майно в порядку спадкування, то суд вважає вказані вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що спадщину в установленому законом порядку, крім позивача, прийняв інший спадкоємець п`ятої черги, двоюрідний брат спадкодавця по іншій лінії, ніж позивач, [PERSON] . При цьому нотаріусом не перевірялась можливість спадкування вказаним спадкоємцем за правом представлення відповідно до ч.4 ст. 1266 ЦК України. Вказана особа до участі у справі в якості співвідповідача не залучалась, таким чином суд позбавлений можливості встановити наявність чи відсутність спору між спадкоємцями. Крім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідачі по справі оспорюють її право на спадкування, та що після визнання довіреності та договору купівлі-продажу спірної квартири недійсними вона позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину в установленому законом порядку, тому суд вважає вказані вимоги передчасними. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем сплачено судовий збір, який підлягає стягненню з відповідачів відповідно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial