Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вимогами про визнання недійсними договорів дарування від 15 грудня 2009 року, укладених між її померлою матір'ю [PERSON], та відповідачем, посвідчених державним нотаріусом Калинівської державної нотаріальної контори Київської області Плахотньою О.Г.: ?житлового будинку, загальною площею 52,6 кв.м., за адресою: [ADDRESS] за реєстровим № 2274; ?земельної ділянки, площею 0,1613 га за зазначеною вище адресою, за реєстровим № 2277; та скасувати рішення про державну реєстрацію прав власності на зазначену нерухомість, а також стягнути з відповідача на її користь понесені витрати зі сплати судового збору. Позовні вимоги вона обґрунтувала тим, що після смерті [INFO] року матері сторін у справі, при оформленні своїх спадкових прав, їй стало відомо, що її брат - відповідач 20.12.2017 року зареєстрував право власності на спірну нерухомість - земельну ділянку та зазначений житловий будинок на підставі договорів дарування укладених між ним та покійною матір'ю. Вважає зазначені договори дарування недійсними та рішення про реєстрацію права власності на спірне майно за відповідачем такими, що підлягають скасуванню, оскільки мати потребувала постійного догляду та відповідач, ввівши її в оману, що буде постійно її відвідувати та надавати всю необхідну допомогу, а можливе навіть забере її на постійне проживання у свою квартиру в м.Києві, переконав її оформити спірні договори дарування. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити. Відповідач та його представники в судовому засіданні вимоги позову не визнали, просили відмовити в його задоволенні. Просили суд в подальшому вирішити питання про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу у відповідності до вимог п.8 ч.3 ст.178 та ч.8 ст.141 ЦПК України. З пояснень відповідача вбачається, що дарування йому матір'ю будинку та земельної ділянки відповідало її волі щодо розподілу між її дітьми належного їй майна, а саме, земельні ділянки отримали позивач та ще дві їх сестри. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до положень ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з положеннями ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як вбачається з положень ч.ч.1, 2 і 3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з положень ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Положеннями ч.1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Згідно з положеннями п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6.11.2009 року (на далі «Постанова»), відповідно до ст.ст.215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову застосовують норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішують справи. Згідно з положеннями ст.ст.4, 10 та 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (ст.ст.1 і 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Як вбачається з положень ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до положень ч.1 ст.722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Виходячи зі змісту ст.ст.203 і 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь яку дію майнового чи немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. За змістом положень ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з положеннями ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі (ч.3ст.203 ЦК України), є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою для визнання недійсним правочину. Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитися зі змістом складено правочину; підписання правочину. Всі ці складові становлять повноцінний вияв волевиявлення особи. Згідно з положеннями ст.44 Закону України «Про нотаріат», нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Відповідно до положень ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За положеннями п.1 ч.1 ст.346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Положеннями ч.1 ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України визначений загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Положеннями ст.1 Першого протоколу до Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, 1-го протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26 жовтня 1954 року, позивач являється донькою померлої [PERSON] (а.с.12). Судом достовірно встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Васильківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, [INFO] року померла [PERSON], актовий запис № 5 (а.с.14). Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі на майно померлої [PERSON] [INFO] заведена спадкова справа № 61990372 (а.с.16). При цьому суд зазначає, що відомості про підстави відкриття спадкової справи у витягу відсутні, а позивачем доказів прийняття саме нею спадщини після смерті матері не надані, з клопотанням про витребування зазначеної спадкової справи позивач до суду не звертався. У відповідності до договору дарування житлового будинку від 15.12.2009 року, посвідченого державним нотаріусом Калинівської державної нотаріальної контори Київської області Плахотньою О.Г., за реєстровим № 2274, [PERSON] подарувала відповідачеві житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0,161 га, кадастровий [NUMBER], на який він розташований (а.с.87-88, 89-90), зі внесенням відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Зі змісту положень п.п.8 і 9 та 10 і 11 договорів, сторони що умови договорів відповідають реальній домовленості сторін, не приховують інших правочинів і спрямовані на реальне настання наслідків, які обумовлені в них. Дарувальник стверджував, що дарування здійснюється нею за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. (а.с.17-18). Як вбачається із показів свідків на стороні позивача: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], померла мати сторін скаржилася їм на неналежне виконання відповідачем своїх синових обов'язків. Зі слів свідків на стороні відповідача: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] вбачається, що мати відповідача на час дарування йому земельної ділянки та розташованого на ній будинку розуміла значення своїх дій та керувала ними, її волевиявлення щодо дарування нерухомості було добровільним. Свідок [PERSON] - колишній нотаріус Калинівської державної нотаріальної контори, яка посвідчила спірні договори дарування, в судовому засіданні показала, що під час вчинення нотаріальних дій переконалася в дієздатності дарувальника, шляхом спілкування з нею та пересвідчилася у вільності її дій. Під час прийняття рішення суд враховує рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року у справі № 1-10/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес), в якому, під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так із умовлений загальним змістом, об'єктивний і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. Тому, дослідивши всі матеріали справи, надавши належну оцінку наданим доказам та врахувавши пояснення сторін та свідків, а також виходячи із принципів справедливості, добросовісності і розумності, суд прийшов до висновку, що в судовому засіданні позивач, яка не була стороною спірних правочинів, не надала суду доказів для визнання договорів недійсними та про порушення її прав та інтересів, як спадкоємця майна померлої матері, а тому, в задоволені позову необхідно відмовити. Суд критично ставиться до стверджень позивача та її представника, щодо реєстрації прав власності на будинок та землю після смерті матері, як підставу для визнання недійсності правочинів, оскільки на час отримання вдар будинку, державна реєстрація речових прав не здійснювалася, а визнання прав власності на землю з переходом у власність нерухомості передбачено діючим законодавством. Суд також звертає увагу, що з вимогами про визнання права власності на спадкову нерухомість з визначенням правових підстав позивач до суду не зверталася. Суд не застосовує наслідків пропуску позивачем строків позовної через відсутність доведення порушення її прав та інтересів. На підставі та

Outcome: dismissed