Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість, що виникла на підставі не виконання ним обов`язку по сплаті аліментів, а також пені, трьох відсотків річних та інфляційні витрати. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 07.10.2009 року з відповідача було стягнуто на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON] 2004 року народження у розмірі ј розміру усіх видів його заробітку щомісячно та до повноліття сина. На підставі виконавчого листа № 2-2329/2009 від 19.03.2010 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження № ДВ-13/356/2013. Однак, [PERSON] не виконує свій обов`язок про сплату аліментів, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка підтверджується розрахунком заборгованості державного виконавця від 30.03.2020 року. Разом з тим, оскільки борг по сплаті аліментів існує з 14.09.2009 року по 01.04.2020 року, позивач також просить стягнути пеню, три відсотки річних та інфляційні витрати. Ухвалою суду\~від 23.04.2020\~року суд\~постановив,\~що справа\~буде розглядатися\~в порядку\~загального позовного\~провадження (а.с.\~31). Позивач в судове засідання не з`явилась, але в матеріалах справи міститься клопотання позивача про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позову наполягає, проти винесення заочного рішення суду не заперечує (а.с. 25). Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся шляхом надіслання ухвал та судових повісток на зареєстроване місце проживання (перебування), яке також зазначене в матеріалах позову, однак конверт повернувся до суду не врученим, що не дало змогу впевнитись у належному сповіщенні відповідача про дату судового засідання, судом також було здійснено виклик відповідача до суду, шляхом створення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті Судової влади. В установлений ч. 7 ст. 178 ЦПК України строки, не подав до суду відзив на позовну заяву. Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з тим, що відповідач повідомлений належним чином про час та місце слухання справи, відповідач не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відповідач не подала відзив та враховуючи згоду позивача на заочний розгляд справи, суд вважає за необхідне ухвалити рішення про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов слід задовольнити частково. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у шлюбі, який було розірвано, що підтверджується виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області 27.05.2014 року (повторно) свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 17). Від шлюбу сторони по справі мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Маяківською сільською радою Біляївського району Одеської області, актовий запис № 74 (а.с. 15). Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 07.110.2009 року було задоволено позовні вимоги позивача до відповідача про стягнення аліментів на утримання сина у розмірі 1/4 усіх видів заробітку відповідача щомісяця до його повноліття, тобто до [INFO] , починаючи з дня подачі заяви, тобто з 14.09.2009 року (а.с. 19). Неповнолітній [PERSON] 2004 року народження проживає разом з матір`ю, що підтверджено довідкою Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області від 17.03.2020 № 591 (а.с. 18). За період після звернення позивачки до виконавчої служби з виконавчим листом про стягнення аліментів, відповідач систематично не сплачує покладений на нього обов`язок за виконавчим листом № 2-2329/2009 виданого 19.03.2010 року, що підтверджується розрахунками заборгованості по аліментах органу виконавчої служби від 29.03.2013 року, 16.02.2016 року, 18.07.2018 року, 15.11.2019 року та 30.03.2020 року, у зв`язку з чим станом на 01.04.2020 рік, позивачем не сплачено аліментів на суму 101\~865 грн. (а.с. 20-24). Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно з ч. 3 ст. 195 СК України розмір заборгованості по аліментам обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. Відповідно до ст. 187 СК України заборгованість по аліментах має бути стягнута за відповідним рішенням суду. Наявність або\~відсутність обставин\~та фактів\~встановлюється на\~підставі доказів\~сторін,\~якими відповідно\~до ч.\~2\~ст.\~76\~ЦПК України\~є письмові,\~речові і\~електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Положеннями ст.\~89\~ЦПК України\~встановлено,\~що суд\~оцінює докази\~за своїм\~внутрішнім переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Отже позовні вимоги в частині стягнення боргу за по аліментах у сумі 101\~865 грн. підлягають задоволенню повністю, оскільки про існування цього боргу надана відповідна довідка. Позивачем, відповідно до положення ч. 1 ст. 196 СК України, нараховано пеню (неустойку) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за формулою: Пеня=У*0,01*Х, де: У- заборгованість за кожен місяць; 0,01=1%:100%; Х-кількість днів прострочення. Розрахунок здійснений за період з 01.03.2012 року по 01.04.2020 року. Згідно ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Норма ч. 1 ст. 196 СК України про стягнення пені в розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, але не більше 100 відсотків заборгованості. Відповідно ч. 2 ст. 196 СК України, розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Відповідачем не надано суду будь-яких доказів або заяв, які б мали місце для зменшення суми боргу. Згідно ч. 3 ст. 196 СК України, неустойка не сплачується, якщо платник аліментів є неповнолітнім. Відповідач [PERSON] є повнолітнім. За змістом ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини 1 статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Зазначені висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначена у статті 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. За вищенаведеною формовою позивачем проведено розрахунок пені за прострочення сплати по аліментам за період від 01.03.2011 року по 01.04.2020 року, гідно якого з відповідача слід стягнути пеню у сумі 34\~570 грн. 80 коп. Що стосується індексу інфляції та трьох відсотків річних суд виходить з наступного: Згідно ч. 8 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження», спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. За ч. 2 зазначеної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналіз цієї статті дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобов`язання, встановлена ст. 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобов`язання. Правовідносини сторін в даній справі регулюються нормами Сімейного кодексу України, до яких положення ч. 2 ст. 625 ЦК України не застосовуються. Сімейний кодекс України, який є спеціальним законом, чітко встановив відповідальність за несплату аліментів у вигляді пені. Зокрема, ст. 196 СК України визначено, що в разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості, суму якої за даним рішенням підлягає стягненню. Обов`язок платника аліментів щодо сплати інфляційних втрат та 3% річних визначений у ч. 4 ст.196 СК України лише за прострочення сплати додаткових витрат на дитину з вини платника. У відповідача виникла заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини, а не прострочення сплати додаткових витрат на дитину. При цьому, додатковими витратами є -витратами батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення (ч. 1, 2 ст. 185 СК України). З наданого позивачем рішення Біляївського районного суду Одеської області, вбачається, що з відповідача стягнуто саме аліменти, а ні додаткові витрати, а тому на думку суду на ці платежі не розповсюджується правовий режим відповідальності передбачений ч. 4ст. 196 СК України у вигляді нарахування індексу інфляції. Суд звертає увагу на те, що при вирішені спірних правовідносин, які виникли в площині сімейних відносин, пріоритетним для вирішення останніх, окрім загальних норм законодавства, є норми Сімейного кодексу України, в силу чого, при наявності загальної та спеціальної норми законодавства, дія якої охоплює спірні правовідносини, застосуванню підлягає спеціальна норма законодавства, а тому, в даному випадку, при вирішенні спірних правовідносин щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасну сплату грошових коштів у виді аліментів ст.625 ЦК України застосуванню не підлягає, а застосовується норма ст. 196 СК України. Правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, полягає в тому, що дія ст. 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а ч. 5 ст. 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, урегульовано Законом України «Про виконавче провадження». Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України). Схожу правову думку викладено у Окремій думці Суддів Великої Палати Верховного Суду на постанову від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Таким чином, посилання позивача на правову позицію викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду № 686/21962/15-ц від 16.05.2018 року в справі такого характеру не підлягає застосуванню. За таких обставин, суд відмовляє у стягненні трьох відсотків річних у розмірі 32\~250, 74 грн. та інфляційних втрат у розмірі 216\~972, 45 грн., як таких, що не підлягають стягненню у справах про стягнення заборгованості по аліментах. При вирішенні справи по суті, суд зобов`язаний вирішити питання про розподіл судових витрат. Згідно\~ст. 133 ЦПК України\~- судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач, при зверненні до суду була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір». Позовна заява про стягнення заборгованості, є позовом матеріального характеру, а згідно п. 1.1 ч 2 ст. 4 Закону України про судовий збір за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру, справляється 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином, судовий збір за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру становить у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 840,80 грн. та не більше 10510 грн., де ціна позову це - сума, яка стягується (п. 1 ч.1 ст. ст. 176 ЦПК України). З [PERSON] підлягає стягненню заборгованість за аліментами у сумі 101\~865,00 грн. та пеня у розмірі 34\~570,80 грн., а всього 136\~435,80 грн., один відсоток від якої складає 1\~364,36 грн.

Outcome: partial