Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-25 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду, у якому просив стягнути з відповідача [PERSON] 231987 грн. 26 коп. боргу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу, а саме на земельну ділянку площею 0,1503 га, кадастровий № 4623683700:02:001:0234, яка розташована по [ADDRESS] , шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Мотивував свої позовні вимоги тим, що 22 червня 2010 року він уклав з відповідачем [PERSON] договір позики грошових коштів, який посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблим Л.З. і зареєстрований в реєстрі за № 1106. Згідно цього договору він позичив [PERSON] грошові кошти у сумі 19040 доларів США, які він зобов`язався повернути до 22 грудня 2010 року. Крім того, 22 червня 2010 року укладено договір іпотеки, відповідно до якого майновий поручитель [PERSON] в якості забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань щодо повернення суми позики, передав в іпотеку вищезгадане нерухоме майно. Зауважує, що відповідач [PERSON] 22 грудня 2010 року грошові кошти йому не повернув, у зв`язку з чим він звернувся до суду. 24 листопада 2015 року Пустомитівським районним судом Львівської області ухвалено рішення, яким стягнуто з [PERSON] на його користь 296595 грн. 60 коп. заборгованості за договором позики від 22 червня 2010 року. 05 грудня 2016 року Апеляційний суд Львівської області залишив рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що станом на 24 листопада 2015 року офіційний курс гривні відносно долара США становив 24 грн. 06 коп. за 1 долар США. Вважає, що станом на 24 листопада 2015 року гривневий еквівалент позики становив 458102 грн. 40 коп. Відтак, відповідач [PERSON] зобов`язаний додатково сплатити йому 161506 грн. 80 коп. заборгованості. Зауважує, що за період з 24 листопада 2015 року по 22 грудня 2016 року інфляційне збільшення боргу становить 55607 грн. 82 коп., а 3 % річних дорівнюють 14872 грн. 64 коп. Враховуючи наведене, просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою судді від 24 січня 2017 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання. 03 квітня 2017 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні подав письмові заперечення, у яких з позовними вимогами не погодився. Зазначив, що всупереч п. 5.2 договору іпотеки від 22 червня 2010 року позивачем не направлено відповідачу [PERSON] жодних вимог про усунення порушень основного зобов`язання та/або іпотечного договору. Зауважив, що позивач не скористався своїм правом на збільшення позовних вимог станом на дату ухвалення рішення по справі № 450/18/15. Курсова різниця, яку просить стягнути позивач, не може змінювати свій цивільно-правовий характер з основної заборгованості на збиток в залежності від дати подання позовної заяви. При цьому, вважаючи суму у розмірі 161506 грн. 80 коп. збитками, позивач не обґрунтував наявність складу цивільно-правового делікту. Повідомив, що позивач після набрання законної сили рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 24 листопада 2015 року не звертався в органи державної виконавчої служби для виконання рішення. Тому нараховані позивачем суми грошових коштів виникли лише з його вини. Вказав, що прийняття судового рішення про стягнення боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов`язання як такого, що визначене в іноземній валюті. Тому положення ч. 2 ст. 626 ЦК України щодо сплати боргу з врахуванням індексу інфляції не підлягають застосуванню. З огляду на вказане, просить у задоволенні позовних вимог відмовити. 16 серпня 2017 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні подав додаткові письмові заперечення, у яких зазначив, що земельні ділянки сільськогосподарського призначення відповідно до положень п. 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України не можуть бути предметом іпотеки у зв`язку з наявністю мораторію на їх відчуження. У судовому засідання 16 серпня 2017 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] заявив клопотання про зупинення провадження у справі до ухвалення Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення у справі № 450/18/15-ц. Ухвалою від 16 серпня 2017 року провадження у справі зупинено до вирішення цивільної справи № 450/18/15-ц. Ухвалою від 26 березня 2020 року провадження у справі відновлено. Позивач та його представник [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, клопотань про розгляд справи за їх відсутності, про відкладення судового розгляду на подали. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, однак останній 26 березня 2020 року подав до суду заяву, у якій просив розгляд справи здійснювати за відсутності сторони відповідача. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності, про відкладення судового розгляду на подав. Враховуючи те, що позивач та його представник, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не подали, а також те, що неявка сторони позивача не перешкоджає розгляду справи і доказів, які наявні у матеріалах справи, достатньо для прийняття рішення, та у зв`язку з відсутністю підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд продовжує розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Оскільки в судове засідання не з`явилися всі особи, які беруть участь у справі, суд у відповідності зі ст. 247 ЦПК України, розглядає справу без фіксування судового засідання технічними засобами. Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 22 червня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого [PERSON] , як позикодавець, передав у власність позичальника [PERSON] грошові кошти у сумі 19040 доларів США, а позичальник зобов`язався їх повернути позикодавцю до 22 грудня 2010 року. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблим Л.З. і зареєстрований в реєстрі за № 1106 Договором іпотеки від 22 червня 2010 року стверджується, що іподекодавець [PERSON] поручився перед іпотекодержателем [PERSON] за грошові зобов`язання [PERSON] згідно договору позики грошових коштів від 22 червня 2010 року. У забезпечення виконання зобов`язання [PERSON] іподекодавець передав в іпотеку земельну ділянку площею 0,1503 га, кадастровий № 4623683700:02:001:0234, яка розташована по [ADDRESS] . Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 24 листопада 2015 року у справі № 450/18/15-ц позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, стягнуто з [PERSON] на користь позивача грошові кошти у сумі 296595 грн. 60 коп. за договором позики грошових котів від 22 червня 2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблим Л.З. і зареєстрованим в реєстрі за № 1106. В рахунок погашення заборгованості за вищезгаданим договором позики звернуто стягнення на предмет іпотеки а саме на земельну ділянку площею 0,1503 га, кадастровий № 4623683700:02:001:0234, яка розташована по [ADDRESS] , шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну предмета іпотеки у розмірі 147649 грн. 42 коп. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05 травня 2016 року рішення суду першої інстанції від 24 листопада 2015 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 18 грудня 2019 року рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 24 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 05 травня 2016 року залишено без змін. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу , інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 589 ЦК України визначено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Звернення стягнення на предмет застави у відповідності до ст. 590 ЦК України здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. За ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки: витрат на утримання і збереження предмета іпотеки; витрат на страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов`язання чи умов іпотечного договору. Частини 1, 4 статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Верховний Суд у своїй постанові від 08 серпня 2018 року у справі № 711/4423/16-ц зазначив, що повторне звернення стягнення на одне й те саме майно з одних і тих самих підстав нормами чинного законодавства не передбачено. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відтак, суд приходить до висновку, що позивач, звернувшись до Пустомитівського районного суду Львівської області з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, який задоволено рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 24 листопада 2015 року, залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05 травня 2016 року та постановою Верховного Суду від 18 грудня 2019 року, використав наявне у нього право на погашення заборгованості, що виникла у зв`язку з невиконанням умов договору позики грошових коштів, та звернув стягнення на іпотечне майно. З огляду на вказане, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed