Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

Позивач звернувся з цим позовом до суду до відповідачів, в якому вказуючи, що між ТОВ «Агрофірма «Нива» та відповідачем [PERSON] 31.03.05 р. було укладено договір оренди землі сільськогосподарського призначення, який було зареєстровано тільки 26.10.07 р., вважаючи, що вказаний договір повинен діяти протягом десяти років з моменту реєстрації, тобто до 26.10.17 р., посилаючись, що, незважаючи на дію попереднього договору, між відповідачками незаконно 02.04.15 р. було укладено договір оренди цієї ж земельної ділянки, яка на праві власності належить [PERSON], просить суд визнати недійсним укладений 02 квітня 2015 року договір оренди землі між [PERSON] та [PERSON], який було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.04.15 р., та скасувати його державну реєстрацію. До початку судового розгляду по суті від представника позивача [PERSON] надійшла заява, в якій він просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, при прийнятті рішення просив суд врахувати правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 25 грудня 2013 року № 6-118цс13. Представник відповідачів [PERSON], який брав участь на початку судового розгляду, в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним, причин неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за відсутності не надходило, тому суд вважав можливим розглянути справу за відсутності представника відповідачів та самих відповідачів за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи судом встановлено, що між позивачем та відповідачем [PERSON] дійсно 31 березня 2005 року було укладено договір оренди земельної ділянки площею 9,1162 га, яка на праві власності належить останній. Умовами цього договору передбачалось, що він укладався строком на 10 років (п. 7.1 договору). Вказаний договір було зареєстровано 26 жовтня 2007 року в Біловодській філії Луганського регіонального центру державного земельного кадастру у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних ділянок за № 00209. Також із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого права від 04.04.15 р. йдеться, що відповідач [PERSON] 02 квітня 2015 року належну їй земельну ділянку передала в оренду іншому орендарю відповідачу [PERSON]. Із позовної заяви вбачається, що позивач оспорює укладений між [PERSON] та [PERSON] договір оренди землі з підстав, що цей договір було укладено до спливу дії попереднього договору оренди, укладеного між ТОВ «Агрофірма «Нива» та [PERSON], оскільки вважає, що він повинен діяти протягом 10 років з моменту його державної реєстрації, тобто до 26 жовтня 2017 року. З цими доводами позивача погодитись не можна з огляду на таке. Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Іншими словами, ця норма закону наголошує, що моментом укладання договору є досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов, з яких вони підписали належної форми договір. З договору оренду земельної ділянки між ТОВ «Агрофірма «Нива» та [PERSON] видно, що сторони про всі його істотні умови домовились 31 березня 2005 року, у звязку з чим підписали належної форми договір. Відповідно до пункту 4.1 цього договору земельна ділянка орендареві передавалась на строк до 31 березня 2015 року, що також відповідає пункту 7.1 договору. Пунктом 11.1 даного договору передбачено, що він набуває чинності після його державної реєстрації, що відповідало вимогам спеціального закону, який регулює відносини в сфері оренди землі, - статті 18 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, що діяла на момент укладення договору). Зі змісту частини першої статті 20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції чинній на момент укладення договору) передбачалось, що державній реєстрації підтягали договори оренди землі, якщо вони укладені. Отже з наведеного йдеться, що момент укладення договору та його державна реєстрація можуть не співпадати в часі. Державна реєстрація в даному випадку не замінює дати укладення договору, а лише надає умовам договору юридичної сили, тобто чинності. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 19 лютого 2014 року № 6-162ц13, де зокрема зазначається, що в момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору. Наведене переконало суд, що відповідач [PERSON], як вбачається, при відсутності повідомлення позивача про намір поновити договір оренди землі відповідно до положень статті 33 Закону України «Про оренду землі», після 31 березня 2015 року моменту припинення дії договору з ТОВ «Агрофірма «Нива» (ст. 31 ЗУ «Про оренду землі»), цілком правомірно уклала новий договір оренди землі з іншим орендарем. За таких обставин твердження позивача, що укладений між ним та відповідачем [PERSON] договір оренди земельної ділянки діє протягом 10 років з моменту державної реєстрації, яка відбулась лише 26 жовтня 2007 року, є помилковими. Тому, з огляду на те, що ним позов з інших підстав не предявлявся, в його задоволенні слід відмовити за необґрунтованістю. Що стосується прохання представника позивача [PERSON] врахувати при вирішенні зазначеного спору правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 25 грудня 2013 року № 6-118цс13, суд вважає необхідним зазначити наступне. Суд бере до уваги цю правову позицію Верховного Суду України як таку, що спростовує твердження позивача про те, що договір між ТОВ «Агрофірма «Нива» та [PERSON] не припинив своєї дії і продовжує діяти до 26 жовтня 2017 року. Так, у загаданій представником позивача правовій позиції Верховного Суду України зазначається, що при вирішенні судом спору про визнання договору недійсним з підстав відсутності у сторони волі на його укладення правове значення має наявність такої волі на момент досягнення сторонами договору згоди в належній формі з усіх істотних умов договору, а не на момент його державної реєстрації. Вчинення правочину слід вважати момент, коли сторони свого часу досягли згоди з усіх істотних умов. Ця правова позиція в частині моменту укладення договору нічим не суперечить правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 19 лютого 2014 року № 6-162ц13, у звязку з чим суд зайвий раз наголошує на тому, що дія договору оренди землі між ТОВ «Агрофірма «Нива» та [PERSON] закінчилася спливом строку, передбаченому у договорі, з моменту його укладення. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed