Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

Позивач звернулась до районного суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS], мотивуючи позовні вимоги тим, що вона є власником вказаної квартири на підставі договору купівлі-продажу, в якій зареєстровані відповідач та її колишній чоловік [PERSON] Відповідач з травня 2014 року добровільно залишив вказану квартиру та з цього часу там не проживає, кошти на сплату комунальних послуг не передає, його майна та речей в квартирі немає. Позивач стверджує, що [PERSON] добровільно не знявся з реєстраційного обліку у вказаній квартирі. Вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням як такий, що не користується ним більше 2 років без поважних причин. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі та надала пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам, вказавши, що відповідач був зареєстрований у даній квартири в травні 2011 р. її чоловіком [PERSON], який був власником даної квартири на той час, на прохання їх дочки [PERSON], оскільки остання збиралась зареєструвати з ним шлюб. Але відносини дочки та відповідача припинились та з травня 2014 року відповідач поїхав з квартири, забравши всі свої речі, та жодного разу там більш не з'явився. Де він може мешкати на теперішній час, їй невідомо. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, своє право на участь у судовому засіданні не використав, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відповідно до вимог закону. Повідомлення про причини неявки до суду не надходило. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В зв'язку з цим, суд на підставі ст.ст.169 ч.4, 224 ч.1 ЦПК України постановляє заочне рішення. Суд, вислухавши пояснення позивача, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.12.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом КМНО Перепелицею Н.Д. та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, позивач є власником квартири [ADDRESS] ( а.с. 9-11). Як вбачається з наданих документів, відповідач у справі [PERSON] був зареєстрований у вищевказаній квартирі з 12.05.2011 р., тобто до придбання позивачем даної квартири у власність. З довідки форми № 3, виданої ТОВ «Житло-Сервіс груп» від 19.12.2016 р. за вих.№416, вбачається, що на час розгляду справи в спірному житловому приміщенні зареєстровані: відповідач [PERSON], [INFO], як цивільний чоловік доньки, - з 12.05.2011 р. та [PERSON], [INFO], як чоловік позивача, з 12.07.2012 р. За змістом ст.156 ч.1 Житлового Кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з актом, складеним житловим органом - ТОВ «Житло-Сервіс груп» від 14.02.2017 р. відповідач [PERSON] фактично не проживає за місцем своєї реєстрації: [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України право власності позивача є непорушним. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON], який є колишнім чоловіком позивача, суду показав, що перебував з позивачем в зареєстрованому шлюбі з 1975 року по 1993 рік, підтвердив суду той факт, що відповідач не мешкає в квартирі з 2014 р., перешкод в користуванні відповідачу житлом позивач не чинила, речі і майно відповідача в квартирі відсутні. Вказав, що відповідач був цивільним чоловіком їх доньки та саме на її прохання останній був зареєстрований у вказаній квартирі. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з актами, складеними житловим органом 05.10.2015 р. та 21.01.2016 р., відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] підтвердили суду той факт, що відповідач не мешкає в спірній квартирі з жовтня 2014 р., житло покинула добровільно, перешкод в користуванні відповідачу житлом позивач з не чинив, її речі і майно в квартирі відсутні. У суду не має підстав стави під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідком. Даних про його заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, його показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим представленим доказам. В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач мав об'єктивну можливість користуватися спірним житловим приміщенням, перешкод йому позивач не чинив, майно та речі відповідача в квартирі відсутні. Оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає встановленим те, що з травня 2014 року відповідач не користується житлом без поважних причин, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, чим перешкоджає позивачу, як власнику, повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи його законні права та інтереси, які необхідно захистити в судовому порядку. На спростування доводів позивача відповідач всупереч вимогам ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України не надав суду доказів, котрі б підтверджували факт його проживання у спірній квартирі або поважність причин не проживання у цій квартирі. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що з боку відповідача має місце порушення ним вимог ст.317 ЦК України, оскільки реєстрацією відповідача у вищевказані квартирі порушено права позивача, як власника, щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Статтею ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання є рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що позовні вимоги є обґрунтованими, заснованими та законі, доводи позивача знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, в зв'язку з чим позов підлягає повному задоволенню. На підставі викладеного, ст.41 Конституції України, ст.ст.319, 321, 383, 391, 405 ч.2 ЦК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved