Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.11.2018 року у неї було відібрано її малолітнього сина [PERSON] , без позбавлення батьківських прав та стягнуто з позивача, як матері дитини, аліменти на його утримання. Причиною відібрання дитини стала неврологічна хвороба позивача, оскільки [PERSON] перебуває під наглядом лікаря-психіатра з 2014 року та в неї періодично відбувались приступи, втрата свідомості. Позивач зазначає, що на даний час відсутні обставини, які були підставою для відібрання дитини, оскільки вона пройшла курс лікування, а тому просить повернути їй сина [PERSON] . Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Представник відповідача позов визнав. Представник третьої особи позов визнала. Заслухавши пояснення сторін, оглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю малолітнього [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження від 13.12.2006 року, актовий запис № 1922. /а.с. 9/ Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.11.2018 року було вирішено відібрати малолітнього [PERSON] , [INFO] , від його матері [PERSON] , не позбавляючи її батьківських прав, передати малолітнього [PERSON] органу опіки та піклування Білоцерківської міської ради для подальшого його влаштування, а також судом було стягнуто з [PERSON] , аліменти на утримання її малолітнього сина [PERSON] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів [PERSON] , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на особовий рахунок малолітнього [PERSON] , відкритий у банківській установі до повноліття дитини, щомісячно, починаючи з 12.10.2018року і до часу повернення дитини матері. Відповідно до довідки Центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» [PERSON] перебуває в ЦСПРД «Злагода» з 28.02.2018 року по теперішній час. З довідки вбачається, що мати [PERSON] регулярно відвідує сина в закладі та відвідувала його в обласній дитячій лікарні під час перебування [PERSON] на лікуванні в стаціонарному відділенні. /а.с. 18/ Встановлено, що позивач зверталась до Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради із заявою про повернення їй дитини, оскільки вона пройшла курс лікування та бажає повернути сина додому. /а.с. 19/ З акту обстеження житлово-побутових умов сім`ї від 03.12.2019 року, вбачається що на даний час [PERSON] проживає в ЦСПРД «Злагода», навчається у ЗОШ № 7, під час проживання [PERSON] з матір`ю, фактично, виховувала та доглядала його матір, в квартирі санітарно-гігієнічні умови задовільні, в кімнаті прибрано, особисті речі зберігаються в шафі, є невеликий стіл для занять, книги та іграшки зберігаються в шафі, наявне двоспальне ліжко, матір намагається забезпечити основні потреби дитини, на даний час [PERSON] забезпечений одягом та взуттям, дохід сім`ї складає 1780 грн. /а.с. 16-17/ Згідно довідки про місце проживання та склад сім`ї № 11159 від 06.12.2019 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрований разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . /а.с. 15/ Позивач в судовому засіданні пояснила, що вона пройшла курс лікування терміном півтора місяці, на даний час почуває себе добре, приступи не відбуваються, сумує за дитиною та бажає, щоб син повернувся додому. Представник відповідача та третьої особи позов визнали та пояснили, що [PERSON] бажає повернутися до мами, сумує, позивач часто відвідує сина в закладі. При вирішенні вказаного спору суд виходить з наступного. Згідно ч.1 ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток дитини, навчання, створити належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. Згідно з ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини ( статті 8, 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 р., у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральності та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до ч.3 ст.170 СК України якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може ухвалити рішення про повернення їм дитини. Враховуючи те, що позивач пройшла курс лікування, має постійне місце проживання, створила необхідні умови для проживання, виховання та розвитку дитини, беручи до уваги те що між сином та матір`ю існує стійка прив`язаність, [PERSON] бажає повернутися до мами та проживати з нею разом, а також, враховуючи визнання відповідачем позову та відсутність будь-яких фактів загрози чи негативного впливу на життя і здоров`я дитини, суд дійшов висновку про необхідність повернення [PERSON] її малолітнього сина [PERSON] . Враховуючи те що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 22.11.2018 року було стягнуто аліменти на утримання сина до повернення дитини матері, то необхідно припинити стягнення аліментів на утримання дитини. На підставі Конвенції про права дитини, Декларації прав дитини, статей 8, 11, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 151, ч. 3 ст. 170 СК України та

Outcome: approved