Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання договору іпотеки недійсним та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 21.11.2007 року між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк» та нею, [PERSON], [PERSON] укладено договір про іпотечний кредит. В той же день, в забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору між відповідачем та позивачем і [PERSON] був укладений іпотечний договір №3.07111862. Вважає, що вказаний договір підлягає визнанню недійсним у зв'язку з тим, що її згода на укладання договору іпотеки не надавалась, що є обов'язковою, відповідно до ст. 578 ЦК України. Також зазначила, що у квартирі, яка була передана в іпотеку банку, проживають неповнолітні особи [PERSON] та [PERSON], і позивач є їх бабусею, а отже вважає, що спірний договір порушує їх права. Крім того, наслідком укладання оспорюваного договору є виконавчий напис нотаріуса та позовна заява ПАТ «Платинум Банк» про виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], неповнолітніх [PERSON] та [PERSON], що призводить до конфліктних ситуацій в сім'ї, нервових зривів, непокоєння за майбутнє всієї родини. Вважає, що з вищезазначених підстав іпотечний договір підлягає визнанню недійсним. Крім того, позивачу внаслідок укладання спірного договору було завдано моральних страждань, які вона оцінює в сумі 12180,00 грн. З урахуванням викладеного просила позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що вимоги є необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами, оскільки при укладанні іпотечного договору позивач була ознайомлена з його умовами, про що свідчить її підпис на ньому. Крім того, іпотекодавці на момент укладання спірного договору свідчили про те, що у квартирі, яка була передана в іпотеку неповнолітні діти віком до 18 років зареєстрованими не були. На підставі викладеного, просив у задоволенні позову відмовити. Треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явились, про дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 21.11.2007 року між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк» та [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит №3.07111862, відповідно до умов якого позичальникам було надано грошові кошти в сумі 56000 доларів США на строк користування 120 місяців, а позичальники зобов'язались повернути наданий кредит, сплатити проценти за його користування в розмірі 9,99% річних. Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку», вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. 21.11.2007 року між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк» та позивачем [PERSON], [PERSON], було укладено іпотечний договір №3.07111862, відповідно до умов якого іпотекодавці передали в іпотеку банку квартиру [ADDRESS] з метою забезпечення повного виконання позичальників за кредитним договором. Позивач вважає, що вказаний договір підлягає визнанню недійсним у зв'язку з тим, що її згода на укладання договору застави не надавалась, що є обов'язковою, відповідно до ст. 578 ЦК України. Також зазначила, що у квартирі, яка була передана в іпотеку банку, проживають неповнолітні особи [PERSON] та [PERSON], та укладання спірного договору порушує їх права. Однак, суд не погоджується з таким твердженням позивача з огляду на наступне. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 09.09.2002 року виданого Святошинською районною у м. Києві радою, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності позивачу [PERSON] та третій особі [PERSON], кожному по 1/2 частині цієї квартири. Відповідно ч.1 ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №25 від 30.03.2012 року, при оспоренні договору застави (іпотеки) суд має враховувати положення статті 578 ЦК, згідно з якими майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою іншого з подружжя, який у разі пред'явлення позову про звернення стягнення на таке майно має бути залучений до участі у справі. Разом з тим, ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання вимог про те, що зміст правочину, не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Відповідно до ч.4 ст.369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Встановлено, що іпотечний договір №3.07111862 від 21.11.2007 року укладений між банком та позивачем [PERSON], і третьою особою [PERSON], співвласниками [ADDRESS]. Відповідно до п.п. 5.9 іпотечного договору, іпотекодавець ознайомлений з умовами цього договору та кредитного договору, ніяких заперечень, а також зауважень не має. Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Враховуючи те, що 21.11.2007 року ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк» та позивачем [PERSON] і [PERSON], було укладено іпотечний договір №3.07111862, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов'язання щодо виконання даного договору. Таким чином, уклавши іпотечний договір сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, дотримались принципу свободи договору (ст. 627 ЦК України) та принципу волевиявлення учасника проточину, що визначений ч. 3 ст. 203 ЦК України. Як вбачається зі свідоцтва про право власності на житло від 09.09.2002 року та з довідки характеристики від 12.11.2007 року, виданої КП «КМБТІ», предмет іпотеки належить позивачу та [PERSON] на праві спільної власності в рівних частинах. Іпотечний договір було укладено між банком з однієї сторони та позивачем і [PERSON] з іншої сторони. Позивач та [PERSON], будучи єдиними власниками квартири та передаючи її в іпотеку, діяли спільно, про що свідчать їх підписи на іпотечному договорі, а тому твердження позивача, що в даному випадку іпотекодавцям необхідно було надати письмову згоду один одному на передачу квартири в іпотеку є необґрунтованими. Під час укладання іпотечного договору сторонами було дотримано всіх вимог законодавства. Відповідно до ст.3 Закону України «Про нотаріат», нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи та положень законодавства України, яким регламентовано спірні правовідносини, під час укладення іпотечного договору від 21.11.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], суд вважає відсутніми підстави для визнання цього правочину недійсним з підстав передбачених ст.ст. 203, 215, 578 ЦК України. При укладені спірного іпотечного договору від 21.11.2007 року, були відсутні обставини, які б перешкоджали нотаріусу засвідчити його. Також, суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що внаслідок укладання іпотечного договору №3.07111862 від 21.11.2007 року були порушені права малолітніх осіб, з огляду на наступне. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, як зазначено у частині 6 статті 203 ЦК України, у протилежному випадку такий правочин є нікчемним. Згідно зі статтею 32 ЦК України, статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Відповідно до п. 44 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь - які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Із заяви, наданої позивачем [PERSON] та третьою особою [PERSON] голові Правління ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», перед укладання іпотечного договору, вбачається, що іпотекодавці стверджували, що жодна дитина віком до 18 років не має права власності чи права користування квартирою [ADDRESS]. Своїми підписами [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що інформація, надана у вказаній заяві є достовірною. Заява посвідчена приватним нотаріусом КМНО [PERSON] 21.11.2007 року. Таким чином, внаслідок укладання іпотечного договору права малолітніх осіб [PERSON] та [PERSON] жодним чином не порушені, що також підтверджується довідками форми №3, виданими КПУЖГ Святошинського району м. Києва ЖЕО №804 від 05.11.2007 року та КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» від 05.10.2012 року, з яких вбачається, що на момент укладання іпотечного договору неповнолітні особи у квартирі не проживали. Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оцінивши зазначені докази, суд приходить до висновку, що вони спростовують твердження позивача, що іпотечний договір порушує права неповнолітніх осіб, які проживають у квартирі [ADDRESS], оскільки на момент укладання спірного договору, неповнолітні особи у квартирі не проживали та не були у ній зареєстрованими. Позивач також зазначає, що наслідком укладання оспорюваного іпотечного договору є виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, що призвело до конфліктних ситуацій в сім'ї. Однак, виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки було вчинено у зв'язку з невиконанням позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, що підтверджується рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12.07.2011 року. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Позивач також просила стягнути моральну шкоду в сумі 12180,00 грн., на що слід зазначити наступне. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. П.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодження здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. На підставі вищевикладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову і в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами носять договірний характер і відшкодування моральної шкоди в такому випадку законом не передбачено. Крім того, позивач не надала суду доказів, які підтверджують факт заподіяння їй моральних страждань або втрат немайнового характеру. Позивач також просила стягнути витрати на правову допомогу в сумі 4000,00 грн., на що слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1. ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, також, витрати на правову допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до ч. 2 ст. 84 ЦПК України, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем не надано жодного доказу. Крім того, відсутній розрахунок витрат із посиланням на відповідні норми права і підтвердження їх оплати.

Outcome: dismissed