Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] [INFO], втратившим право користування квартирою [ADDRESS], посилаючись на те, що вона є власником зазначеного житла, відповідач є законним представником (матір'ю) онука позивача - [PERSON], [INFO], який зареєстрований у вказаній квартирі, проте в ній не проживає, оскільки 26.07.2016 року відповідач забрала дитину і переїхала до свого зареєстрованого місця проживання, речей онука у житловому приміщенні немає, тому позивач просить суд визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Представник позивача просив суд позов задовольнити у повному обсязі та звернувся з клопотанням про долучення до матеріалів справи довідок про наявність зареєстрованого місця проживання батьків [PERSON], [INFO], які підтверджують, що спірна квартира не є місцем проживання та реєстрації батьків дитини. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, надавши відзив у якому зазначив, що оскільки [PERSON] є малолітньою особою (10 років), причини його не проживання у квартирі позивачки, поважною. В силу свого віку він не має можливості самостійно визначати своє місце проживання. Непроживання дитини в зазначеній квартирі з 2016 р. викликано тим, що члени родини власника фактично вимусили виселитись з квартири матір та саму дитину, що також є поважною причиною. Позивачка не підтвердила належними доказами, що має дійсний намір відчужувати квартиру й те, що вона зверталась до органу опіки для надання дозволу та їй було відмовлено, у зв'язку з чим позовні вимоги про усунення перешкод у розпорядженні квартирою вважаються передчасними. Третя особа повідомлена про розгляд справи належним чином, у судове засідання представник не з'явився. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 29.05.2006р. (а.с.6) З 08.12.2008 року у даній квартирі зареєстрований як член сім'ї власника, онук позивача - [PERSON], [INFO]. У липні 2016р. колишня невістка позивача - [PERSON], зібрала речі та разом з дитиною переїхала із спірної квартири до свого зареєстрованого місця проживання за адресою: [ADDRESS] та з цього часу онук проживає з матір'ю за її зареєстрованим місцем проживання. Батько дитини - [PERSON] з 06.11.2018 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] у квартирі матері - позивачки у справі. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. За положеннями частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до вимог статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування й розпорядження своїм майном. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. У статті першій Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до вимог статті 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічним за змістом є положення частини першої статті 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, Закон не передбачив при переході прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла ст. ст. 810, 814 ЦК України). Частина 4 ст. 156 ЖК Української РСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 21 липня 2010 року у справі 6-4027св09. Як вбачається зі ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону або за рішенням суду. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки (ч.2). Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (ч.4). Судом встановлено, що з 16 червня 2006 року до 31.07.2016 року відповідач разом з дитиною та сином позивача проживали у квартирі, яка належить на праві власності [PERSON], за адресою: [ADDRESS]. З 08.12.2008 року зі згоди власника у квартирі були зареєстровані [PERSON] - син позивача та [PERSON] - онук позивача. З моменту розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] з 25 січня 2017 року позивач [PERSON] і відповідач, яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON], стали колишніми членами її сім'ї. Відповідно до ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України сам факт припинення сімейних відносин з власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК Української РСР, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Однак, позов не був заявлений з підстав, передбачених ч.1 ст. 116 ЖК Української РСР, і зазначених обставин судом не встановлено. Звертаючись до суду з заявою про зміну предмету спору, позивач не навела жодного факту, який би аргументовано доводив, що онук перешкоджає їй володіти, користуватись та розпоряджатись належною їй квартирою (а.с.36). Передбачені ст.ст. 9, 156, 157 ЖК Української РСР обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені ст.ст. 156, 157 ЖК Української РСР. З наведеного, вбачається, що [PERSON] вселився у спірну квартиру як малолітня дитина сина позивачки, яка є власником квартири, і проживав на правах члена його сім'ї. Отже, [PERSON] має право користування спірним житлом нарівні з позивачем. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 31 січня 2007 року у справі 6-24089св06 та рішенні Верховного Суду України від 26 березня 2008 року у справі № 6-2969св07. У рішенні Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 р. у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 2 березня 2011 p., визнано, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Крім того, втручання у право позивача на повагу до її житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п.60). За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також враховуючи інтереси дитини, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню як не обґрунтовані та не доведені, оскільки стороною позивача не доведена наявність порушень її прав фактом реєстрації дитини за спірною адресою та, крім того, судом встановлено, що дитина зі своєю матір'ю переїхала зі спірної квартири внаслідок існуючих конфліктних відносин, що суд розцінює як поважну причину непроживання за вказаною адресою.

Outcome: dismissed