Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-26 00:00:00

Позивач звернулась до Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області з позовом до [PERSON] про визнання договору позики не дійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 15 червня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на суму 72000 грн. Позивач вважає, що умови вказаного договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду [PERSON], як споживача. Також вважає несправедливими умови договору позики про встановлення вимоги щодо сплати нею непропорційно великої суми компенсації у разі виникнення нею зобов'язань за договором, викладених в пунктах 1.2,1.3,1.8 даного договору. На підставі наведеного позивач просить вимоги задовольнити та визнати недійсним договір позики-застави від 15.06.2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] в частині сплати процентів за користування грошовими коштами, а також в частині фінансових санкцій та умов, викладених в пунктах 1.2,1.4,1.8 даного договору. Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3, 4 ст. 12, ч.1, 2 ст.13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду. Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Ухвалу суду від 14.06.2018 року про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачу направлено за визначеною адресою та визначено строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач надав суду відзив. Зазначив, що рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15.06.2012 року у справі №2/0519/3998/12 вже стягнуто заборгованість за вказаним договором позики, однак сума позики погашена [PERSON] лише частково. Також зазначив, що позивач звернувся до суду з порушенням строку позовної давності, просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача та відмовити в задоволенні позову. Суд, дослідивши докази, вважає, зазначити про таке. Відповідно до ст.203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст.1046-1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з договору позики від 15 червня 2011 року укладеного у письмовій формі між [PERSON] та [PERSON] досягнуто згоди про надання позивачу позику в у розмірі 72000 грн. строком до 15.09.2011 року зі сплатою процентів в розмірі 6% від суми займу за кожен місяць користування позикою та у випадку несвоєчасній виплаті процентів в установлений строк вони підлягають щомісячній виплаті у розмірі 8% від суми боргу, при цьому сума процентів щомісячно плюсується к сумі боргу та проценти нараховуються на загальну капіталізовану суму боргу. (а.с.10) В ст.627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Ст.628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Отже суд приходе до висновку, що сторони узгодили істотні умови про надання позики та плату за її користування відповідно до вимог наведеного цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Сторони не оспорюють факту отримання позивачем грошових коштів за договором позики, а факт порушення умов договору про повернення позики підтверджено рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26.12.2012 року у справі №0519/10300/2012, яке ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 11.03.2013р. у справі №2/0519/3998/12 залишено без змін та набрало законної сили. Вказаними рішеннями також надано оцінку чинності окремих умов договору та стягнуто з позивача суму позики 72000 грн., пеню 24000 грн. В решті позовних вимог відповідачу було відмовлено в задоволенні. (а.с.69-73) Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Таким чином, перевіривши загальні умови цивільного законодавства, а також докази на які сторони послалися, суд приходе до висновку, що відсутні умови крім тих, що встановлені у вищезазначених рішеннях суду, за яких оспорюваний правочин слід визнати недійсним в цілому або окремих його частин. Що стосується доводів позивача з посиланням на положення «Про захист прав споживачів» суд зазначає про таке. Згідно преамбули ЗУ «Про захист прав споживачів» вбачається, що цей закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Сфера дії цього закону визначена ст. 11, де зазначено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Відповідно до п.3, п.17 ч.1 ст.1 виконавець - суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги; послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Таким чином з наведеного вбачається, що ЗУ «Про захист прав споживачів» регулює відносини лише між споживачем та суб'єктом господарювання. В ст. 55 ГК України визначено поняття суб'єкта господарювання, зокрема суб'єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.11-12) [PERSON] на час укладення оспорюваного договору був зареєстрований, як фізична особа-підприємець. Згідно ч.1 ст.128 ГК України громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності. З наведеного вбачається, що сама по собі реєстрація особи, як підприємця не позбавляє фізичну особу можливості діяти та укладати цивільні правочини в умовах спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків як фізичної особи. Визначальним є посилання в договорі, що правочин укладається від імені фізичної особи-підприємця. Проте з договору слідує, що [PERSON] укладав договір позики від свого імені як фізична особа не діючи в інтересах здійснення підприємницької діяльності, про що зазначено в преамбулі договору. (а.с.10) Інших доказів, які б вказували, що відповідач діяв в інтересах здійснення підприємницької діяльності при укладені договору позивачем не надано. З наведеного слідує, що відповідач укладаючи договір позики не перебував в статусі суб'єкта господарювання, тому правові відносини, що регулюють ЗУ «Про захист прав споживачів» та ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків» не підлягають застосуванню до цього договору. Таким чином, позовні вимоги про визнання недійсним договору позики у тому числі в окремих його частинах, на які послався позивач задоволенню не підлягають. Оскільки в задоволені позову відмовлено з підстав необґрунтованості вимог, суд не вирішує питання про застосування позовної давності за заявою відповідача як підставу для відмови у позові.

Outcome: dismissed