Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 05.04.1997 по 15.11.2001 року сторони перебували у шлюбі. У період шлюбу ними було придбано у власність недобудований на той час житловий будинок по [ADDRESS], який було оформлено на відповідача. За час спільного проживання сторони його практично добудували. Але позивач не може здати його до експлуатації, тому що не визнано її співвласницею. Відповідач умисно ухиляється від здачі його до експлуатації, хоча за умовами п. 2 договору купівлі-продажу повинен був це зробити ще у 2000 році. Між ними існувала усна домовленість, що в разі потреби вони добровільно поділять сумісно придбане майно. На даний час, коли повстало це питання, між сторонами виник спір щодо поділу житлового будинку. Відповідач не визнає за позивачем права на частку в спільному сумісному майні, на підставі цього позивач звернулася до суду та просить суд визнати житловий будинок за адресою: [ADDRESS], спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]; визнати за позивачкою [PERSON], право власності на 1/2 частину недобудованого житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідача на її користь суму судового збору та витрати на правову допомогу. Ухвалою Дніпровського районного суду м.Херсона від 24.02.2015р. позовні вимоги в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину недобудованого житлового будинку за адресою: [ADDRESS] по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю та визнання права власності -залишені без розгляду, у зв'язку з заявою позивача. Позивач та її представник у судовому засіданні в решті позовні підтримали в повному обсязі, які просили задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, з тих підстав, що відповідачем придбане оспорюване майно за особисті кошти, крім того зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, судом встановлено, що сторони 05.04.1997 року відповідно до свідоцтва про шлюб [NUMBER] зареєстрували свій шлюб у Херсонському міському відділі реєстрації актів громадського стану, про що зроблений відповідний актовий запис за №183. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER] від 15.11.2001 року шлюб між сторонами був розірваний Дніпровським відділом реєстрації актів громадського стану м. Херсону. В період шлюбу відповідач набув права власності на недобудований житловий будинок по [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 05.08.1999 року, посвідченим приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрований в реєстрі за № 1286. На час придбання готовність вказаного будинку складала 65 процентів. Відповідно до п.2 договору купівлі-продажу Серія АЕК №677811 від 05.08.1999 року відповідач зобов'язаний був закінчити будівництво та здати в експлуатацію житловий будинок до 04.08.2000 року, згідно Рішення №106 Антонівської селищної ради народних депутатів від 04.08.1999 року, проте на даний час [PERSON] не добудував будинок та не здав його в експлуатацію, що сторонами в судовому засіданні не оспорювалось. Відповідно до довідки Херсонського ДБТІ від 25.04.2012 року дійсна вартість недобудованого житлового будинку за адресою: [ADDRESS] станом на 2002 рік складає 29899,00грн., а відповідно до довідки Херсонського ДБТІ від 07.12.2012 року станом на 02.07.2012р. згідно з технічною документацію вказаний будинок має готовність 83%. Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу ( статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч.ч.1, 2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 368 ЦК майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом . Відповідно до п.19. Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Згідно ст.70 Сімейного кодексу України, у разі розділу майна, що є об'єктом права загальної сумісної власності подружжя, частки майна жінки та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними чи шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України, якщо чоловік та жінка не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, якщо майно набуте за час шлюбу, передбачається, що воно є спільним. Якщо при поділі майна один з подружжя стверджує, що певна річ була набута за час шлюбу на власні кошти цієї особи, то такі факти потребують доведення їх в суді за умови звернення до суду з таким позовом. Відповідно до ст.331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Відповідно до абз 1 ч.3 ст.331 ЦК України, до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Згідно абз 2 ч.3 ст.331 ЦК України, у разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для ствсрення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва. Згідно ч.3 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Згідно ч.4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В судовому засіданні достовірно встановлено, що під час перебування сторін в шлюбі, було придбано недобудований житловий будинок по [ADDRESS]. При оформленні договору купівлі продажу Серія АЕК №677811 від 05.08.1999 року покупцем даного спірного будинку було вказано відповідача по справі. До заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності суд відноситься критично, так як початок позовної давності для вказаних вимог подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права власності. З пояснень позивача вбачається, що на час розірвання шлюбу питання розділу придбаного ними спірного будинку було врегульоване і між ними існувала усна домовленість, що в разі потреби вони добровільно поділять сумісно придбане майно. На даний час, коли повстало це питання, між сторонами виник спір щодо поділу житлового будинку. Відповідач не визнає за позивачем права на частку в спільному сумісному майні, на підставі цього позивач звернулася до суду та просить суд визнати житловий будинок за адресою: [ADDRESS], спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]. Таким чином, оскільки у даному випадку, згідно договору купівлі-продажу від 05.08.1999 p., який посвідчений нотаріально та зареєстрований в установленому законом порядку, [PERSON] продав [PERSON] недобудований житловий будинок [ADDRESS], право спільної сумісної власності на це майно згідно абз.2 ч.3 ст.331 та ч.4 ст.334 ЦК України, ст.ст. 60, 62 СК України виникло у подружжя Ян з моменту державної реєстрації. Враховуючи те, що дане майно було придбано сторонами по справі та оформлене на відповідача у 1999 році під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, все це в сукупності дають підстави для визнання спірного недобудованого будинку статусу спільного майна подружжя, не зважаючи на те, що право власності на будинок оформлено на відповідача по справі . Згідно зі ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджено судові витрати, які в даному випадку складаються з витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 344,70 грн.

Outcome: approved