Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на ? частину домоволодіння з господарськими спорудами, яке вважає спільним майном подружжя. На обґрунтування позову зазначила, що 14 червня 1998 року зареєструвала шлюб з відповідачем, а рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2013 року шлюб між ними було розірвано, проте під час спільного проживання у шлюбі сторонами було збудовано житловий будинок за адресою: [ADDRESS], який за їхньою домовленістю був зареєстрований на ім'я відповідача і на підставі рішення виконкому Сурсьуко-Михзайлівської сільської ради народних депутатів за № 18 від 22 червня 1995 року було видано свідоцтво про право приватної власності на вказане домоволодіння. У зв'язку з припиненням сімейно-щлюбних стосунків з відповідачем намагалися визначити частки нерухомого майна в добровільному порядку. Але відповідач відмовився від такого розподілу майна в позасудовому порядку, у зв'язку з чим позивачка змушена звернуться з позовом до суду. З посиланням на ст.ст.60,61,69,70 СК України вважає, що спільним майном подружжя є майно, набуте ними за час шлюбу, а їхні частки є рівними у зв'язку з чим просить суд визнати за нею право власності на ? частину спільного майна - житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON], яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не повідомила, а від її представника - адвоката Булкіної О. І., яка діє на підставі договору від 01 лютого 2016 року (а.с.32-34) надійшла заява, за якою позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, а справу розглядати у її відсутність та відсутність позивачки. проти заочного розгляду справи у разі неявки відповідача не заперечувала (а.с.61). Відповідач [PERSON], який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.60,62), у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, як не подав і заперечень проти позову. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд у відповідності з ч.2 ст.197, ст.224 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та в зв'язку з неявкою належним чином повідомленого відповідача, за письмовою згодою позивача, у порядку заочного провадження по наявним у справі доказах. Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Відповідно до ст.ст.57,58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, при цьому належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а згідно із ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, при цьому на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження його майна. Положеннями статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, при цьому при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та в порядку, встановлених законом. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 14 червня 1988 року знаходились в зареєстрованому шлюбі, актовий запис №5 (а.с.8), який було розірвано рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2013 року, яке набрало законної сили 18 березня 2013 року (а.с.9), а позивач 16 вересня 2014 року зареєструвала шлюб з [PERSON], актовий запис №137 (а.с.10). 22 червня 1995 року виконкомом Сурсько-Михайлівської сільської ради народних депутатів Солонянського району Дніпропетровської області на підставі рішення №18 [PERSON] було видано свідоцтво про право приватної власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS], яке складається з жилого будинку А; літньої кухні - Б, сараїв - В, Д, гаража - Г, погріба - Е, колодязя - К, вбиральні - У (а.с.12). Право власності за відповідачем на вказаний житловий будинок було зареєстровано у Солонянському підприємстві по технічній інвентаризації «Абріс» 26 червня 1995 року та внесено до реєстрової книги за №4-94 (а.с.12 зворот). Рішенням виконкому Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області від 24 січня 2007 року №6 в результаті проведеної інвентаризації житлового фонду, адреса будинку, який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 26 червня 1995 року змінилася з [ADDRESS] на [ADDRESS] (а.с.13). З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами щодо набуття права власності на спірне майно у вигляді житлового будинку, розташованого за адресою - [ADDRESS], як спільного майна подружжя регулюється приписами як нормами Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР 1969 року, який вступив в силу з 01 січня 1970 року, ЦК України 1963 року та Законом України «Про власність» в редакції, які були чинними на період виникнення спірних правовідносин, так і нормами ЦК України 2003 року, Сімейного Кодексу України 2002 року, які є чинними з 01 січня 2003 року, тобто як на період оформлення відповідачем права власності на спірне майно, так і на день розгляду справи судом. На підставі приписів статті 22 КпШС України, спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу, тобто придбане ним спільним трудом, на спільні кошти, або придбане на кошти одного з подружжя, в той час коли інший був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми, або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку, а не отримане в дар чи успадковане кожним з подружжям. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми, або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до положень статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Статями 60, 61,69,70 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 368, ч.2 та ч.3 ст. 325 ЦК 2001 року, які є чинними на день розгляду справи судом, спільним майном подружжя є майно, набуте подружжям за час шлюбу, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини(навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку(доходу). При цьому кожна річ, набута за час шлюбу, окрім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя до якого відносяться будь-яке майно, за винятком того, яке згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ст.28 Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР 1969 року та ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка визнаються рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або договором. Статтею 68 Сімейного кодексу України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, при цьому розпорядження таким майном здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. З рахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що житловий будинок, розташований в [ADDRESS] є спільною власністю сторін і належить їм на праві спільної сумісної власності як подружжю, а їх частки в цьому майні є рівними, оскільки в процесі розгляду справи не встановлено будь-якої домовленості між сторонами щодо зміни розміру часток в спільному майні подружжя, а шлюбний договір між сторонами не укладався. Крім того, відповідачем не надано суду доказів які б спростовували спільність власності подружжя щодо нерухомого майна. Таким чином, позивачка має право на ? частину спільного майна подружжя незалежно від того, на ім'я кого з подружжя оформлені правовстановлюючі документи на спірне домоволодіння, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню, а за позивачкою необхідно визнати право власності на ? частину житлового будинку в [ADDRESS], оскільки розірвання шлюбу відповідно до ст.68 Сімейного кодексу України 2002 року не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, а спір між сторонами щодо даного питання в зв'язку з припиненням шлюбу в позасудовому порядку не вирішено. Оскільки з визнанням за позивачкою права власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами припиняється право спільної сумісної власності на спірний будинок, а виникає право спільної часткової власності, то право власності відповідача [PERSON] на частину житлового будинку, на яку за рішенням суду визнається право власності за позивачкою [PERSON], необхідно припинити. Крім цього, суд вважає необхідним в зв'язку з задоволенням позову відповідно до вимог ст.88 ЦПК України стягнути з відповідача витрати позивачки по сплаті судового збору при зверненні з позовом до суду. На підставі наведеного та

Outcome: approved