Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить суд надати дозвіл [PERSON] , [INFO] на тимчасові неодноразові поїздки за межі України, в зону АТО Донецької та Луганської областей разом із матір`ю без згоди і супроводу батька [PERSON] . В обґрунтування позову вказала, що з29 липня 2006 року по 30 листопада 2010 року перебувала у шлюбі з [PERSON] , [INFO] . Шлюб між ними було розірвано 30.11.2010 року рішенням суду Артемівського районного суду м. Луганськ. Від шлюбу є спільна дитина - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу, позивач [PERSON] з [PERSON] практично не спілкується, відповідач не допомагає та матеріально сім`ю не забезпечує. Син [PERSON] проживає разом з позивачем, заходиться на її повному матеріальному утриманні. Позивачеві відомо, що відповідач без реєстрації мешкає в м. Антрацит, не працює та веде аморальний спосіб життя. Позивач не має можливості виїхати зі своїм сином на відпочинок чи провідати своїх рідних, без дозволу та супроводу батька, тому в телефонному режимі звернулася до свого колишнього чоловіка [PERSON] , для надання дозволу в нотаріуса, але останній відмовив. Вважала, що відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема, в телефонному режимі відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд дитини [PERSON] на тимчасові в межах України виїзди та в`їзди з постійного місця проживання та за кордон для відпочинку та оздоровлення останнього. Водночас, за рекомендаціями лікарів, дитині необхідне періодичне перебування на морі. Але не зважаючи на це, [PERSON] , безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за на підконтрольну Україні територію та за її межі. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. Вважала, що така позиція колишнього чоловіка і батька малолітнього [PERSON] , шкодить інтересам дитини та не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Позивач в судове засідання не з`явилась, у позові просила суд здійснити розгляд справи без її участі та участі її представника [PERSON] . Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, визнав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим і підлеглим задоволенню по наступним підставах: У судовому засіданні встановлено, що позивач перебували у шлюбі з відповідачем з29 липня 2006 року по 30 листопада 2010 року. Шлюб було розірвано 30.11.2010 року рішенням суду Артемівського районного суду м. Луганськ. Від шлюбу є спільна дитина - [PERSON] , який народився [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Як вбачається з позову, позивач, зареєстрована на тимчасово окупованій території в [ADDRESS] , взята на облік та фактично проживає як тимчасово переміщена особа в [ADDRESS] . Відповідач мешкає та зареєстрований окремо [ADDRESS] . Сімейні відносини між сторонами припинено. Позивач не має можливості без дозволу відповідача виїхати зі своїм сином на відпочинок чи провідати своїх рідних, без дозволу та супроводу батька, у встановленому законодавством порядку відповідач не надає згоду на це. Задовольняючи позов, суд виходить з такого. Статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 р. передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці, а тому на підставі ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Згідно п. 2 ст. 4 Постанови КМУ «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», № 57 від 27 січня 1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16- річного віку, в супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно із п.п. 2-4 п. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду із України та в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Як вбачається з позову неповнолітній [PERSON] , [INFO] , на даний час проживає разом з матір`ю. Батько дитини ухиляється від надання дозволу через нотаріальну контору на виїзд дитини за межі України. Тобто через немотивоване ухилення відповідача від надання дозволу на виїзд дитини за межі України, позивач не має можливості оформити необхідні документи для виїзду разом з дитиною через лінію розмежування до зони проведення АТО Донецької та Луганської областей та за межі державного кордону України. Враховуючи вищевикладене, з урахуванням як найвищих інтересів дитини суд, вважає, можливим задовольнити позов [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон України та через лінію розмежування в зони АТО Донецької та Луганської областей, без згоди та супроводу батька. На підставі ст. 313 ЦК України, ст. 150 СК України, ст. ст. 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства», п. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини»,

Outcome: approved