Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом 16.09.2015 року мотивуючи тим, що в 1998 році між нею та відповідачем було укладено шлюб, який було зареєстровано Білоцерківським відділом РАГСу. Під час перебування в шлюбі вона захворіла, і їй була встановлена 2 група інвалідності. У 2002 році шлюб між нею та відповідачем розірвано, від даного шлюбу дітей у них не має. У 2006 році, згідно висновку МСЕК їй встановлено 1 групу інвалідності. Перебуваючи на групі інвалідності вона потребує стороннього догляду, крім того вона отримує мізерну пенсії і її матеріальний стан не задовільний, а інших доходів не має. Згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 28.09.2004 року з відповідача стягнуто на утримання позивача аліменти в розмірі 1/6 частини його заробітку щомісячно, починаючи з 08.09.2004 року. На даний час відповідач ухиляється від виконання покладеного на нього обовязку щодо утримання непрацездатної особи, який виник за час шлюбу. Угоди про сплату аліментів чи будь-якої допомоги у добровільному порядку ними не досягнуто, при цьому стан здоров»я відповідача дозволяє йому утримувати свою колишню дружину. Станом на 01.08.2015 року відповідач заборгував по аліментах 12 129 грн. 05 коп. За її розрахунками за період з 01.10.2014 року по 01.07.2015 року сума неустойки, яку відповідач зобовязаний сплатити на її користь становить 1 333 грн. 65 коп. В добровільному порядку вирішити спір не можливо в звязку з цим позивач просить в судовому порядку стягнути з відповідача на її користь заборгованість та неустойку за прострочення сплати аліментів за період 01.10.2014 року по 01.07.2015 року в сумі 13 462 грн. 70 коп. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав повністю та пояснив, що він підходив до відповідача, щоб той платив аліменти на користь позивача, але він відмовився. Щомісячно відповідач повинен сплачувати аліменти в розмірі 450 гривень, але він їх не платить. Позивач отримує пенсію в розмірі 1 100 гривень, щомісячно, але вона потребує стороннього догляду та часто знаходиться на стаціонарному лікуванні. Відповідач відмовився її доглядати, але погодився сплачувати аліменти. Тому, просить позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість та неустойку за прострочення сплати аліментів за період 01.10.2014 року по 01.07.2015 року в сумі 13 462 грн. 70 коп. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково та пояснив, що він не працює і працювати не може оскільки в нього був інфаркт. Він підробляє на базарі, збирає пляшки та здає їх. Аліменти платить по мірі можливості. Від аліментів він не відмовляється. В Центрі Зайнятості на обліку не перебуває оскільки не бажає. Він неодружений, дітей не має, живе з мамою пенсіонеркою іншим особам аліменти не сплачує. Раніше працював, звільнився з роботи, оскільки здоровя не дозволяє. Суд, заслухавши осіб, які беруть учать у справі, дослідивши матеріали справи та матеріали виконавчого провадження № 45424855, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 28.09.2004 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області було винесено рішення у цивільній справі №2-12038/2004р. (а.с.4), яким стягнуто з [PERSON] на особисте утримання [PERSON] аліменти в розмірі 1/6 частини його заробітку щомісячно, починаючи з 08.09.2004 року. У п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. За положеннями ст.196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Отже, з урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. Саме така правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року в справі № 6-81цс13, від 1 жовтня 2014року № 6-149цс14, від 1 липня 2015 року у справі №6-94цс15, який згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Тобто, неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Відповідач зобовязаний рішенням суду сплачувати аліменти в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку щомісячно з 08.09.2004 року на особисте утримання позивача та відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», зобовязаний вчиняти дії щодо належного виконання зобовязання, в тому числі повідомляти державного виконавця про місце проживання, місце роботи та доходи. Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження та довідки-розрахунку по аліментах від 25.08.2015 року №378, що видана Міським відділом Державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції, відповідачу було відомо про відкрите виконавче провадження, він частково сплачував аліменти, однак не в повній мірі і не кожного місяця. Доказів того, що заборгованість по сплаті аліментів утворилась не з вини відповідача до суду не надано. Отже, суд приходить до висновку, що заборгованість по аліментах виникла з вини відповідача, тому позивач має право на отримання від відповідача неустойку (пеню) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен місяць прострочення. З матеріалів справи вбачається, що заборгованість зі сплати аліментів по виконавчому листу №2-12038/2004р. (а.с.4), на особисте утримання [PERSON] утворилась за період з 01.10.2014 року по 01.07.2015 року в сумі 12 129 грн. 05 коп. Суд прийшов до висновку, що сума неустойки (пені) складає: 1 333 грн. 65 коп. виходячи з наступного розрахунку: Місяць року Сума не сплачених аліментів: 1% від суми несплачених аліментів дні прострочення пеня 01.10.2014 р. 267,00 2,67 31 день 82,77 01.11.2014 р. 461,00 4.61 30 днів 138,3 01.12.2014р. 461,00 4.61 31 день 142,91 01.01.2015р. 461,00 4,61 31 день 142,91 01.02.2015р. 461,00 4,61 28 днів 129,08 01.03.2015р. 456,00 4,56 31 день 141,36 01.04.2015р. 456,00 4,56 30 днів 136,8 01.05.2015р. 456,00 4,56 31 день 141,36 01.06.2015р. 456,00 4,56 30 днів 136,8 01.07.2015р. 456,00 4,56 31 день 141,36 Відповідно до ч. 2 ст. 196 СК України, розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Відповідач не надав до суду доказів, щодо зміни сімейного стану та матеріального становища після стягнення аліментів та заперечення на даний позов. Позивач, також, просить суд стягнути з відповідача заборгованість по аліментах в сумі 12 129 грн. 05 коп. Дані вимоги не підлягають до задоволення, оскільки діюче сімейне законодавство можливість стягнення заборгованості по аліментам за рішенням суду передбачає лише для аліментів, які сплачуються в порядку, передбаченому ст. 187 СК України, що врегульовує відносини, пов'язані із відрахуванням аліментів на дитину за добровільною ініціативою платника шляхом подачі ним заяви за місцем роботи. Правовий аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що ч. 3 ст. 194 СК України передбачає стягнення в судовому порядку лише тієї заборгованості за аліментами, яка виникла у зв'язку із сплатою аліментів, розмір яких визначений на підставі домовленості сторін, оформленої шляхом добровільної подачі платником відповідної заяви про відрахування аліментів за місцем роботи (ст. 187 СК України). В даній справі аліменти на користь позивача вже стягнуті за рішенням суду і повторному стягненню не підлягають, а визначена державним виконавцем заборгованість за аліментами підлягає стягненню з відповідача в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а не шляхом повторного судового стягнення. Так, порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» і стягнення проводиться державним виконавцем відповідно до положень даного Закону, а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості. А згідно з ч. 9 цієї статті, суд вирішує питання заборгованості лише у разі спору про її розмір. Як було встановлено судом, ні позивач, ні відповідач розмір заборгованості по аліментах згідно довідки-розрахунку державного виконавця не оспорювали. Таким чином, вимоги про стягнення заборгованості по аліментах суд вважає безпідставними, оскільки повторне стягнення із боржника суми, яка має бути ним виплачена в порядку виконання рішення суду про стягнення аліментів, недопустиме. Враховуючи вище зазначені факти, інтереси позивача,

Outcome: partial