Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]; визнати за нею, [PERSON], в порядку поділу майна подружжя, відступивши від засади рівності часток, право власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS]. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що з 08.08.1998р. перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, за час перебування в якому у них народилось двоє дітей: син [PERSON], 01.02.2000р.н. та дочка [PERSON], 10.05.2005р.н. Крім того, під час шлюбу ними, як подружжям, було набуте у спільну власність майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Пасічна, 171/169. Вказане право власності на спірну квартиру набуто 07.06.2012р., що підтверджується Свідоцтвом про право власності на квартиру, виданим Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради серії САЕ №58007. Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 35015942 від 31.07.2012р., власником квартири [ADDRESS] являється [PERSON] На даний час між сторонами припиненні подружні відносини, у звязку з чим виникло питання про поділ подружнього майна. При цьому звертає увагу, що протягом тривалого періоду часу вона самостійно утримую двох дітей, займаюсь їх вихованням та доглядом без допомоги відповідача. Крім того, вона самостійно, належним чином виконую усі обовязки повязані з утриманням квартири здійснюю поточні ремонти, а також оплачую комунальні послуги за водопостачання газ, водовідведення, за спожиту електроенергію тощо (що підтверджується квитанціями про сплату комунальних послуг). Відповідач вже тривалий період часу участі в утриманні квартири не бере. Лише, 06.04.2015р. між нею та відповідачем [PERSON] було укладено договір на утримання дітей (на аліменти), відповідно до умов якого останній зобовязується утримувати своїх дітей та сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 900 грн. щомісячно протягом двох років з дня укладення цього договору. Вважає, що сума сплачуваних [PERSON] аліментів з розрахунку 450 грн. на одну дитину не покриває навіть 50 % прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку; кошти, які вони одержують, є недостатнім для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Таким чином, беручи до уваги той факт, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, а також те, що на її утриманні перебувають неповнолітні діти, при цьому вона самостійно оплачую додаткові витрати на їхнє навчання (підтверджується довідками долученими до матеріалів заяви), несе витрати на утримання квартири, здійснює поточні ремонти, а також оплачує комунальні, а відповідач, в свою чергу, рідко перебуває вдома, та не зацікавлений у введенні господарства, вважає за необхідне клопотати про відступлення від засади рівності часток подружжя та визнати за нею, в порядку поділу майна подружжя, право власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не зявилась, подала суду заяву, за змістом якої заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, настоює на розподілі спільного майна сторін таким чином, як визначено у позові, просить позов задоволити, а розгляд самої справи проводити у її відсутності. Відповідачем також подано до суду заяву, згідно якої останній повністю визнає позовні вимоги, не заперечує щодо розподілу спільного майна подружжя у визначений позивачкою спосіб, просить розгляд справи проводити у його відсутності на підставі наявних у справі доказів. У звязку з неявкою сторін та з врахуванням поданих ними заяв, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Оглянувши матеріали справи, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони 08 серпня 1998 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований відділом ЗАГС виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів, про що складено відповідний актовий запис за номером 1393 та видано Свідоцтво про укладення шлюбу серії І-СГ № 038147. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На даний час між сторонами виник спір щодо поділу спільно набутого ними майна, що має наслідком подачу даного позову. Відповідно до ст.ст. 60, 61 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Обєктом спільної сумісної власності подружжя є будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно розяснень викладених у п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Як вбачається з свідоцтва про право власності на квартиру № С-05085, виданого 07.06.2012р. Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (бланк серії САЕ №58007), квартира [ADDRESS] ум. Львові, загальною площею 94,4 кв.м., належить на праві власності [PERSON] та набута останнім за час перебування у шлюбі з позивачкою [PERSON], що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 35015942 від 31 липня 2012 року. Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Водночас, відповідно до положень ч.3 ст.70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно п.2 ч.2 ст.372 ЦК України, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Наведене законодавча позиція також викладена в п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11. Обставини, на які як на підставу відступлення від засад рівності часток при розподілі майна подружжя покликається позивачка [PERSON], визначено самостійне утримання нею та догляд за неповнолітніми дітьми сторін, а також визначений розмір аліментів, які вони одержують, який є недостатнім для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. За змістом положень ст.61 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню, а згідно ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до положень п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» за змістом ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Аналогічне положення закріплене також в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року №14. Визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі ст.ст.60, 68-71 СК України, ст.ст.368, 370, 372 ЦК України та

Outcome: approved