Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним вище позовом посилаючись на те що, вона є власником будинку №71 в м. Куп'янськ, Харківської області. У вересні 2016 року позивач дізналася, що в вищевказаному будинку зареєстрований відповідач [PERSON], який фактично не мешкає з позивачем в спірному будинку, його речі відсутні та він не бере участі в утриманні житла. Після вивчення домової книги позивач виявила, що відповідач значиться зареєстрованим у спірному будинку з 1973 року та під час купівлі будинку позивач не знала, що в ньому зареєстровані інші особи. Це перешкоджає позивачу повною мірою розпоряджатися своєю нерухомістю, тому вона змушена була звернутися з даним позовом до суду. Відомостей про звернення [PERSON] до суду з аналогічним позовом немає. У судове засідання позивач та її представник не зявилися, надали до суду заяву з проханням розглядати справу у їх відсутності, просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив, заперечень на позов не надав. Тому суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенню ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. У звязку з набранням 15 грудня 2017 року чинності Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, подальший розгляд справи на підставі п. 9 Розділу ХІІІ ЦПК України «Перехідні положення» справа розглянута за правилами нового ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження. Спірний будинок, який розташований за адресою: Харківська область, м. Куп'янськ, вул. Бєлгородська, буд. №71 належить на праві власності позивачу, що підтверджується ксерокопією договору купівлі-продажу від 04 жовтня 2013 року та ксерокопією будинкової книги (а.с. 3-12). В будинку №71 м. Куп'янськ, Харківської області разом з власником [PERSON] зареєстрований [PERSON] з 23 липня 1973 року. Даний факт підтверджується записами в будинковій книзі, довідкою №б/н від 16 січня 2018 року наданою начальником ЖКП-1 Куп'янської міської ради Харківської області, а також ксерокопією адресної книги (а.с. 12, 26-27). Факт не проживання відповідача у квартирі підтверджується актом про відсутність особи за місцем реєстрації від 19 грудня 2017 року складеним в присутності сусідів спірного будинку. В акті не проживання зазначено, що [PERSON] не мешкає в будинку за місцем реєстрації протягом останніх 35 років (а.с. 13). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст. 76, ч. 1 ст. 81, ст. 90 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 (зі змінами та доповненнями), роз'яснив, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Здійснення людиною свого природного права на життя повязано з багатьма факторами, серед яких одне із чільних місць посідає наявність у неї житла. Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття. Саме тому Конституція України у ст. 30 проголошує недоторканність житла. Але юридичний зміст недоторканності житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, обєктом яких є житло будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо. Стабільність цих відносин забезпечується різноманітними цивільно-правовими засобами, зокрема чітким законодавчим закріпленням підстав примусового припинення права на житло. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобовязані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Ст. 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається житлове приміщення протягом 6 місяців, тобто з цього виходить, що в разі якщо особа протягом шести місяців, без поважних причин не проживає в житловому будинку, то суд згідно зі ст. 72 ЖК України, може визнати таку особу втратившою право користування житловим приміщенням. Судом у судовому засіданні було встановлено, що відповідач набув право користування належним позивачу житлом, однак за даною адресою не проживає з 1973 року, що підтверджується актом не проживання. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги, що відповідач за комунальні послуги не платить, у спірному будинку №71 не проживає без поважних причин понад 6 місяців, у звязку з чим суд дійшов висновку, що [PERSON] втратив право на користування спірним житлом. Враховуючи вищевикладене, суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі. Згідно ч. 1\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.

Outcome: approved