Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом до відповідача, в якому, згідно уточнених позовних вимог, просила надати їй дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO], за кордон без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON], [INFO], на три роки до 31 грудня 2020 року та дозволити позивачу без згоди [PERSON], [INFO], оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої [PERSON], [INFO], до всіх країн Євросоюзу, Росії, Китаю Великобританії, а також допустити негайне виконання рішення суду та стягнути судові витрати з відповідача. В обґрунтування позову позивач зазначила, що від шлюбу з відповідачем вона має малолітню доньку - [PERSON], [INFO]. 01 жовтня 2013 року рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська шлюб між сторонами розірвано, донька залишилася проживати з позивачем. Позивач зазначає, що її донька [PERSON] має проблеми зі здоров'ям та за рекомендаціями лікарів їй показано періодичне перебування на морі. Крім того, позивач вважає, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню її світогляду та добре позначиться на її духовному і інтелектуальному розвитку. Однак, відповідач участі у вихованні доньки не приймає, розвитком дитини не цікавиться та безпідставно чинить перешкоди у здійсненні нею заходів спрямованих на покращення здоров'я дитини, зокрема відмовляється надавати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення. Враховуючи викладене, позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач, яка була допитана в судовому засіданні в якості свідка, та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Позивач додатково зазначила, що відповідач постійно обіцяє, але дозволу на виїзд дитини за межі України не надає, їй хочеться, щоб дитина відпочила в дитячому таборі за кордоном, попрактикувала англійську мову, покращився стан здоров'я дитини, але через поведінку відповідача це зробити не можливо. В провадженнях судів перебуває багато цивільних справ між сторонами по справі та відповідач постійно веде мову про її відмову від цих позовів, а лише потім він надасть дозвіл на виїзд дитини на одну поїздку на визначену дату. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність, а також відзив не подавав, у зв'язку із чим, суд, враховуючи згоду представника позивача, ухвалив відповідно до ст. 280 ЦПК України проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. Представник третьої особи - Управління-служба у справах дітей Ленінської районної у м. Дніпрі ради, у судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини. 09 серпня 2003 року позивач і відповідач уклали шлюб (а.с.6). [INFO] року у подружжя народилася донька - [PERSON] (а.с.7). Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 жовтня 2013 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.6), дитина залишилася проживати з позивачем. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з середини 2015 року по серпень 2017 року він проживав з позивачем та її дитиною однією сім'єю та чув як позивач телефонувала відповідачу і просила надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, на що останній відповідав відмовою, внаслідок чого він з позивачем та дитиною не встигали виїхати на відпочинок, дитина засмучувалась. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач в добровільному порядку відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини за межі України. Однак, вирішуючи пред'явлені позовні вимоги судом враховується наступне. Згідно із ч.7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України). Згідно зі ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Частиною 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (далі - Правила) передбачено, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. У п.п. 1 п. 4 Правил, визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Отже, враховуючи викладене, надання за рішенням суду дозволу на майбутнє, у даному випадку на три наступні роки, на виїзди дитини за кордон без згоди батька і без визначення початку й закінчення такого виїзду суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові № 6-15цс17 від 12 квітня 2017 року. В задоволенні позовних вимог про надання позивачу дозволу на виготовлення дитині проїзних документів для тимчасового виїзду або супроводу дитини за межі Українибез згоди батька також слід відмовити, оскільки діючим законодавством не передбачено розгляду в судовому порядку такого питання. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що пред'явлені позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: dismissed