Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] та просила стягнути з нього на свою користь аліменти на утримання неповнолітньої доки [PERSON] , [INFO] в розмірі 4000 гривень щомісячно починаючи стягнення з дня звернення до суду і до повноліття дитини. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони являються батьками [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні. Відповідач отримуючи дохід у вигляді пенсії, не утримує інших осіб, ухиляється від свого обов`язку від матеріального забезпечення свої доньки, що й стало підставою звернення позивача до суду. Ухвалою суду від 14.05.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження. Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. 27.05.2019 року від відповідача до суду надійшов відзив, відповідно до якого [PERSON] позовні вимоги визнав частково у сумі 1000 гривень, в іншій частині просив суд відмовити з наступних підстав. З осені 2003 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. [INFO] року від спільного проживання у позивача та відповідача народилась донька [PERSON] , яка після припинення сімейних стосунків залишилась проживати разом із матір`ю. На даний час [PERSON] отримує пенсію по інвалідності ІІІ групи у розмірі 1497 гривень, інших доходів не отримує, тому стягнення з нього визначеної позивачем суми аліментів у розмірі 4000 гривень перевищує його дохід та позбавить засобів до існування. Також є хибним твердження позивача про ухилення відповідача від утримання дитини, оскільки спростовується наданими банківськими квитанціями про перерахування відповідачем коштів на рахунок відкритий на ім`я його доньки. Представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позові та спросив суд задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі. З метою підготовки детального опису наданих послуг, та інших доказів, що підтверджують розмір витрат на оплату правничих послуг, представник просив суд вирішити питання про розподіл судових витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Представник відповідача позовні вимоги визнав частково, а саме не заперечував проти стягнення аліментів на утримання малолітньої доньки, але у розмірі 1000 грн, щомісячно, в той час як в іншій частині позову просив відмовити з підстав викладених у відзиві. Також вказав, що позивачем не доведено спроможність відповідача сплачувати аліменти у визначеному нею розмірі. Наявність встановленої групи інвалідності перешкоджає відповідачеві працевлаштуватись та отримувати додатковий дохід. Крім того зазначив, що інших осіб на утриманні [PERSON] немає. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] являються батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження на 3 а.с.). Малолітня дитина проживає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні (довідка на 4 а.с.). [PERSON] працює на двох підприємствах та займає посаду головного бухгалтера ТОВ «Торговий дім «Валінор» та посаду головного бухгалтера ПАТ «Браїлівська база зберігання та реалізації засобів захисту рослин» і за період з листопада 2018 року по квітень 2019 року її дохід склав 26816,30 грн, що підтверджується відповідними довідками, що в середньому становить 4469,38 грн на місяць (на 5-8 а.с.). Відповідач [PERSON] знаходиться на обліку в Управлінні ПФУ м. Вінниці і щомісячно отримує пенсію по інвалідності у розмірі 1497 гривень (довідка на 25 а.с.). Враховуючи диспозитивність судового розгляду суд критично відноситься до наданої відповідачем ухвали суду на підтвердження наявності спору між [PERSON] та [PERSON] про визначення порядку участі у вихованні дитини (на 26 а.с.). Також судом відхиляються та не оцінюються в якості доказів квитанції про перерахування відповідачем коштів (на 24 а.с.) на картковий рахунок відкритий на ім`я [PERSON] , оскільки предметом розгляду даної справи є стягнення аліментів на утримання дитини з 13.05.2019 року до досягнення нею повноліття. Сплата [PERSON] аліментів за минулий час, не звільняє його від обов`язку від утримання свої малолітньої доньки. До правовідносин, які виникли, підлягають застосуванню норми Сімейного кодексу України щодо обов`язку батьків утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України передбачено обов`язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття. Згідно із ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Абзацом 1 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 року постановлено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Судом встановлено, що Законом України «Пpo Дepжавний бюджeт на 2019 рік» прожитковий мінімум на дитину від 6 до 18 років складає з 01 січня 2019 по 30 червня - 2027 грн, з 01 червня по 30 листопада 2118 грн, з 01 грудня - 2218 грн. Частиною 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. Встановлення ІІІ групи інвалідності передбачає обмеження однієї чи декількох категорій життєдіяльності в помірно вираженому ступені. Помірно виражене обмеження життєдіяльності визначається частковою втратою можливостей до повноцінної трудової діяльності (втрата професії, значне зниження кваліфікації або зменшення обсягу трудової діяльності; значне утруднення в набутті професії чи в працевлаштуванні): значне зменшення (більше ніж на 25%) обсяг трудової діяльності; втрата професії чи значне зниження кваліфікації; значне утруднення в набутті професії чи в працевлаштуванні в осіб, що раніше ніколи не працювали та не мають професії. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності людей з інвалідністю в Україні», з метою реалізації творчих і виробничих здібностей людей з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. Так, у ч. 1 ст. 18 цього Закону зазначено, що право осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу забезпечується шляхом їх безпосереднього звернення на підприємства або до державної служби зайнятості. Доказів того, що відповідач реалізовував своє право на працевлаштування або, що стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків матеріали справи не містять. За встановлених в ході судового розгляду обставин, з урахуванням рівного обов`язку батьків щодо утримання дитини, обставин передбачених ст. 182 СК України, суд дійшов висновку, що відповідач спроможний надавати утримання своїй дитині щомісячно аліменти у розмірі 1600 гривень. Суд вважає, що такий розмір аліментів відповідатиме обов`язку батька щодо надання утримання дитині відповідно до її віку, при цьому, суд враховує такий обов`язок і матері, що дозволить створити умови життя необхідні для розвитку їх дитини. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати зі сплати судового збору пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 307,36 грн. Витрати позивача на оплату професійної правничої допомоги належними доказами не підтверджені тому їх належить залишити за позивачем. Питання компенсії витрат позивача на професійну правничу допомогу вирішити протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. На підставі викладеного та

Outcome: partial