Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] з нею за адресою [ADDRESS] . Обгрунтовуючі позовні вимоги зазначила, що із відповідачем за даним позовом у офіційно зареєстрованому шлюбі не знаходилася, але тривалий час, проживали однією сім`єю. Від фактичних шлюбних відносин із відповідачем є малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] . З грудня 2017 року вони припинили спільне проживання, сімейні стосунки, позивач проживає з донькою [PERSON] , [INFO], сином [PERSON] , [INFO] та матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідач та його представник, не спростовуючи фактичних обставин справи, про які зазначила позивач в своєму позові, проти факту проживання позивача та їх спільної дитини - [PERSON] , [INFO] не заперечували, але зазначили про те, що житлове приміщення за адресою [ADDRESS] не належить позивачці, вона не є в ньому зареєстрованою та не має права користування. Водночас наголосили на тому, що відповідач по справі [PERSON] не намагається змінити місце проживання дитини. Представник органу опіки та піклування зазначила, що в результаті проведеного обстеження місця проживання дитини, орган опіки та піклування вважає за можливе задоволення позовних вимог, оскільки це відповідатиме інтересам дитини. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснила, що є матір`ю позивача по справі [PERSON] , її донька та онука [PERSON] [INFO], а також онук [PERSON] [INFO] проживають разом з нею в належній їй на праві власності квартирі за адресою [ADDRESS] . Кімнати в квартирі є ізольованими, дітям достатньо місця для дозвілля, навчання та відпочинку. В них нормальні стосунки, вона дуже любить своїх онуків. Допомогає своїй донці та онукам матеріально. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, представника третьої особи, свідка, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджено, сторони по справі тривалий час, проживали однією сім`єю. Від фактичних шлюбних відносин у сторін є малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] . З грудня 2017 року вони припинили спільне проживання, сімейні стосунки, позивач проживає з донькою [PERSON] , [INFO], сином [PERSON] , [INFO] та матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Квартира за адресою [ADDRESS] належить матері позивача - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.12.20187 року (реєстровий №1199, посвідчений приватним нотаріусом Нижник А.М.). Місце реєстрації позивача [PERSON] та її малолітніх дітей [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO] є [ADDRESS] . Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) Європейський суд з прав людини висловлює таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу «Хазе проти Німеччини», № 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки», № 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і «Гавелка та інші проти Чеської Республіки», № 23499/06, № 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу «К. А. проти Фінляндії», № 27751 /95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу «Мозер проти Австрії», № 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі «Валлова і Валла проти Чеської Республіки» пп. 73 - 76, та у справі Гавелка та інші, п. 61). Із рішення Європейського суду з прав людини у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року вбачається, що вказане рішення підтвердило сталу позицію Європейського Суду, яка зводиться до визначення насамперед «якнайкращих інтересів дитини», а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Окрім того, суд має виходити з того, що батьки мають рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Крім того, частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Частиною четвертою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Таким чином, цією нормою права встановлено вичерпний перелік осіб, місце проживання (місцезнаходження) яких може вважатися місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років: батько, мати, опікун дитини, навчальний заклад чи заклад охорони здоров`я, в якому проживає дитина. Викладене кореспондується з позицією Верховного суду, викладеною у Постанові від 14 листопада 2018 року (справа № 299/941/17,провадження № 61-1626св17). Оцінюючи висновок органу опіки та піклування Павлоградської міської ради від 09.07.2019 року №2293/0/2-19 щодо визначення місця проживання малолітньої особи суд вважає, що такий висновок органу опіки та піклування є передчасним і суперечить положенням статті 29 ЦК України та статті 160 СК України. Сам по собі факт проживання батьків дитини за різними адресами не є підставою для визначення місця проживання дитини. Слід зазначити, що відповідно до цивільно-процесуального законодавства жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, зазначений висновок органу опіки і піклування не може мати переваги над іншими доказами, а судом належно його оцінено в сукупності з іншими доказами. Так само критично суд ставиться до договору позички щодо закріплення права користування позивачкою квартирою за адресою [ADDRESS] від 17 грудня 2019 року, який наданий суду під час розгляду справи. Враховуючи той факт, що суду не доведено, що адреса [ADDRESS] є адресою постійного, тривалого та безперервного проживання позивача [PERSON] , суд вважає, що визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] за цією адресою не відповідатиме її інтересам. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed