Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом в якому просить визнати за нею право спільної сумісної власності подружжя на 1/2 частину квартири № 2 в будинку № 29/6, що розташований в м. Кіровограді по вулиці Дзержинського. Позов обґрунтовує тим, що вона перебувала в шлюбі з відповідачем з 12 липня 2003 року. Від спільного шлюбу вони мають двох дітей : [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 19 квітня 2011 року, шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу в судовому порядку і до березня 2015 року шлюбні стосунки між ними фактично продовжувались, але вже протягом кількох місяців вони спільне господарство не ведуть, не знаходять спільної мови при вирішенні сімейних проблем, не спілкуються, фактично кожен живе своїм життям, хоча по сьогоднішній день проживають у придбаній під час шлюбу в квартирі. У звязку з чим стало питання розподілу спільного майна подружжя. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства у березні 2015 року, відповідачем було придбано на підставі договору купівлі-продажу від 16 серпня 2007 року спірне майно - трикімнатну квартиру за номером 2 , в будинку під номером 29/6, що розташована у м. Кіровограді по вул. Дзержинського. Вказана квартира зареєстрована на відповідача, який заперечує її право власності на дану квартиру, з чим вона не погоджуюсь та змушена звернутися до суду за захистом своїх прав, так як вищезазначена квартира являється об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто її та відповідача. Відповідач не погоджується вирішити дане питання добровільно, тому посилаючись на вимоги діючого законодавства, просить задовольнити позов. В судове засідання позивач та її представник не з»явилась, про час та місце слухання справи повідомлені, представник позивача надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала. Відповідач в судове засідання не з»явився, про час та місце слухання справи повідомлений, надав суду заперечення та заяву про розгляд справи без його участі, позов не визнав. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 12.07.2003 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 19.04.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від спільного шлюбу сторони мають двох дітей : [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], які проживають за місцем проживання батьків, тобто в [ADDRESS], що підтверджується довідкою ЖЕК № 1 від 28.01.2014 року. Щодо пояснень позивачки про те, що сторони підтримували шлюбні стосунки до березня 2015 року, відповідач заперечень не надав, а тому вказані обставини вважаються судом встановленими та доведеними. Судом встановлено, що в період зареєстрованого шлюбу, а саме 16.08.2007 року відповідачем [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2459, придбано квартиру № 2 в будинку під номером 29/6, що розташована в місті Кіровограді по вулиці Дзержинського. Згідно з вимогами ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 1 ст. 61 цього Кодексу встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Вказане кореспондується положеннями ч.1 та ч.3 ст.368 ЦК України, згідно яких спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Статетю 71 цього Кодексу визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України в № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, законодавець визначився, що поділ спільної сумісної власності подружжя здійснюється в натурі. При цьому у п. 25 вищезазначеної Постанови зазначено, в разі якщо неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, позовні вимоги є доведеними та обгрунтованими, базуються на чинному законодавстві і підлягають задоволенню. Враховуючи положення ст. 88 ЦПК України суд стягує судові витрати в розмірі 121,80 грн. з відповідача на користь позивачки та 3 532,20 грн. з відповідача на користь держави. На підставі викладеного і ст.ст. 60,61, 63, 69, 70, 71 СК України, ст. ст. 364, 368. 372 ЦК України,

Outcome: approved