Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про зобов`язання здійснити індексацію заробітної плати за період роботи та її виплату, зобов`язання виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати індексації заробітної плати по день фактичного розрахунку, стягнення моральної шкоди мотивуючи свої вимоги наступним. Протягом періоду з 24 вересня 2010 року по 15 квітня 2018 року позивач працювала на посаді юрисконсульта Долинської центральної районної лікарні. За період роботи їй нараховувалася заробітна плата у розмірах, визначених чинним законодавством. Але, заробітна плата їй виплачувалась не в повному обсязі, а саме - не здійснювалася індексація заробітної плати. Індексація заробітної плати є невід`ємною часиною структури заробітної плати будь-якого підприємства, установи або організації, зокрема і тих, які фінансуються за рахунок бюджетних коштів. В зв`язку з порушенням діючого законодавства індексація заробітної плати позивачу не здійснювалась так, позивач звернулась до суду з вимогою про зобов`язання здійснити індексацію заробітної плати за період роботи та її виплату в сумі 9705,52 гривень, зобов`язання виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати індексації заробітної плати по день фактичного розрахунку, стягнення моральної шкоди в сумі 26 061,00 гривень. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. В судовому засіданні представники відповідача заперечували проти заявлених позовних вимог позивача, проти що надавали відзив та заперечення. Із наданого розрахунку індексації заробітної плати [PERSON] за умови наявності бюджетного фінансування Долинської ЦРЛ в період 2014-2017 року встановлено, що гр.. [PERSON] за 2014 рік з урахуванням коефіцієнту інфляції було нараховано суму інфляції в розмірі 1045,43 гривень, які не були виплачені, за 2015 рік з урахуванням коефіцієнту інфляції було нараховано суму інфляції в розмірі 4274,57 гривень, які були виплачені лише в розмірі 2351,04 грн., в 2016 році в зв`язку із підвищенням прожиткового мінімуму, було відсутнє нарахування індексації гр.. [PERSON] , в 2017 році було нараховано суму індексації в розмірі 62,31 гривень, які не були виплачені. Відсутність індексації пояснюється відсутністю бюджетного фінансування. Крім того, відповідач просив застосувати строк позовної давності, який на його думку становив триимісяці. Нарахування індексації у період до 2014 року не здійснювались оскільки позивачу підвищувався розмір заробітної плати, а отже підстави для індексації були відсутні, що підтверджується у тому числі наданими позивачем відомостями про розмір заробітної плати. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши докази в їх сукупності дійшов до висновку з наступного. Із копії наказу Долинської центральної районної лікарні № 25-ОС від 11.04.2018 року слідує, що гр.. [PERSON] звільнено з посади юрисконсульта за скороченням штату працівників з 15 квітня 2018 року (а.с.7). Із розрахунку індексації заробітної плати [PERSON] за умови наявності бюджетного фінансування Долинської ЦРЛ в період 2014-2017 року встановлено відповідні розміри заробітку позивача у вказаний період , також встановлено, що гр.. [PERSON] за 2014 рік з урахуванням коефіцієнту інфляції було нараховано суму інфляції в розмірі 1045,43 гривень, які не були виплачені, за 2015 рік з урахуванням коефіцієнту інфляції було нараховано суму інфляції в розмірі 4274,57 гривень, які були виплачені лише в розмірі 2351,04 грн., в 2016 році в зв`язку із підвищенням заробітку , було відсутнє нарахування індексації гр.. [PERSON] , в 2017 році було нараховано суму індексації в розмірі 62,31 гривень, які не були виплачені. Розмір заробітної плати позивача підтверджується також наданими позивачем копіями відомостей за період 2010-2018 роки. Згідно приписів ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.4 ст. 43 Конституції України, гарантовано право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Частиною 5 статті 95 Кодексу Законів про працю України визначено, що заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до абз.2 п.4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 р. №1078 (далі Порядку), у межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується оплата праці (грошове забезпечення). Індексація заробітної плати є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків. Відповідно до ст.. 2 Закону України «Про оплату праці», основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно з ч.2 п. 20 Порядку складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 р. №228,передбачено, що обов`язковим є виконання вимоги щодо першочергового забезпечення бюджетними коштами видатків на оплату праці з нарахуваннями. Видатки на заробітну плату з коштів спеціального фонду обчислюються залежно від обсягу діяльності, що провадиться за рахунок цих коштів, із застосуванням встановлених законодавством норм, які використовуються установами аналогічного профілю. Відповідно до ст.. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму,встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Згідно зі ст.. 33 Закону України «Про оплату праці», в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Відповідно до ст.. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообовязкового державного соціального страхування на відповідний рік (п.6 Порядку доповнено абз. згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 р. №1013, яка застосовується з 01.12.2015). Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадяться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок . В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні , власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з правовим висновком Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (Постанова Верховного Суду України від 03.07.2013 року по справі № 6-6-цс133) передбачено, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті неналежних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності передбаченої ст.. 117 КЗпП України. Відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме зобов`язання Долинської центральної районної лікарні здійснити індексацію заробітної плати [PERSON] за період її роботи та виплатити індексацію заробітної плати у розмірі 3031, 27 гривень(відповідно до розрахунку поданого відповідачем) та стягнути з Долинської центральної районної лікарні на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки виплати індексації заробітної плати по день звернення до суду , а саме по 14 серпня 2018 рік та завдану моральну шкоду у розмірі 2000 гривень. Посилання відповідача на відсутність підстав для виплати індексації у зв`язку з відсутністю бюджетного фінансування лікарні на вказані цілі є безпідставними. Проте, на думку суду, днем фактичного розрахунку, слід вважати днем звернення до суду, оскільки рішення суду відновлює право особи на момент звернення до суду за захистом, тоді як сам час судового провадження та виконання судового рішення не враховуються у період обрахування та стягнення середнього заробітку. Визначаючи розмір моральної шкоди суд враховує розмір завданої майнової шкоди, а також наявність встановленого законом механізму відновлення порушених прав - стягнення заробітку за весь час затримки виплати індексації заробітної плати, що на думку суду значно зменшує розмір завданих моральних страждань. Рішенням Конституційного Суду України від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 положенням ст. 233 КЗпП надане додаткове офіційне тлумачення, відповідно до якого у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Правова позиція ВСУ від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16: Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України слід дійти висновку про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. Таким чином, позиція відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності судом не сприймається з огляду на усталені правові позиції Конституційного суду України та Верховного суду України. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial