Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дійсним, посилаючись на те, що між нею, як покупцем, та відповідачем, як продавцем, було укладено договір №104-Н купівлі-продажу нерухомого майна - однокімнатної квартири [ADDRESS], який зареєстрований 23 березня 2000 року в Артемівській філії Донецької товарної біржі. Зазначає, що істотні умови договору виконані сторонами повністю, однак такий договір не був посвідчений нотаріально у зв'язку з відповідним законодавством. Стверджує, що у травні 2016 року їй стало відомо про те, що не посвідчений нотаріально договір не створює правових наслідків та його слід визнати дійсним у судовому порядку для отримання можливості розпоряджатись придбаною квартирою. Просить суд визнати договір №104-Н купівлі-продажу нерухомого майна - однокімнатної квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON], як продавцем, та [PERSON], як покупцем, зареєстрований 23 березня 2000 року в Артемівській філії Донецької товарної біржі. Представник позивача в судовому засіданні надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково пояснила, що після укладення біржового контракту, він був також зареєстрований у Артемівському бюро технічної інвентаризації, а позивач зареєструвала місце свого проживання за вказаною адресою. Від часу укладення контракту відповідач виїхала за межі України, контакти з нею відсутні. Також стверджує, що про необхідність нотаріального посвідчення контракту позивач дізналась у травні 2016 року. Просить позов задовольнити. Відповідач, повідомлена про час та місце розгляду справи шляхом здійснення судового доручення про правову допомогу компетентним судом Російської Федерації, в судове засідання не з'явилась, згодна на розгляд справи за її відсутністю. Будучи допитаною компетентним судом Російської Федерації (а.с.39), зазначила, що все було оформлено шістнадцять років тому у відповідності до закону, все нотаріально завірялось. Вважає, що пропущений строк позовної давності та просить застосувати наслідки його пропуску і відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивача, провівши допит представника позивача як свідка, дослідивши матеріали справи та матеріали судового доручення, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що 23 березня 2000 року між [PERSON], як продавцем, та [PERSON], як покупцем укладено біржовий контракт - договір купівлі-продажу №104-Н, зареєстрований в Артемівській філії Донецької товарної біржі 23 березня 2000 року, за участю брокерів та правомочного представника біржі (а.с.8). Предметом договору є однокімнатна квартира [ADDRESS], яка належала продавцю на підставі договору дарування, посвідченого 24 грудня 1998 року Другою Артемівською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 5450. Згідно з п.2.1 договору продавець і покупець засвідчують, що до моменту його укладення розрахунки між сторонами проведені повністю. Пуктом 1.7 договору передбачено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі (Закон України «Про товарну біржу», стаття 15). Досліджуваний договір купівлі-продажу зареєстрований у Бюро технічної інвентаризації, реєстровий номер 475, про що свідчить реєстраційний напис на договорі та довідка, за якою власником квартири на підставі договору купівлі-продажу від 23 березня 2000 року є [PERSON] (а.с.44). Згідно зі ст. 224 Цивільного кодексу УРСР від 18 липня 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин 23 березня 2000 року, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.1 ст.128 Цивільного кодексу УРСР від 18 липня 1963 року в редакції станом на 23 березня 2000 року право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Статтею 153 Цивільного кодексу УРСР від 18 липня 1963 року в редакції станом на 23 березня 2000 року передбачено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу УРСР від 18 липня 1963 року в редакції станом на 23 березня 2000 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Однак, за ч.2 статті 15 Закону України від 10 грудня 1991 року «Про товарну біржу» в редакції станом на 23 березня 2000 року угоди, зареєстровані на біржі, нотаріальному посвідченню не підлягають. Судом установлено, що між сторонами договору було досягнуто згоди з усіх істотних умов, що підтверджується змістом договору купівлі-продажу, в якому зазначено предмет продажу, його характеристика, порядок передачі предмета продажу у власність покупця, визначена ціна продажу. Сторони повністю виконали договір. При цьому, відповідач у своїх поясненнях зазначила про те, що, на її думку, угода була укладена відповідно до вимог закону. З огляду на досліджені судом обставини справи, суд вважає, що договір не був посвідчений нотаріально в зв'язку із неправильним тлумаченням на той час положення ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», за яким угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, що не виключало дотримання при його укладенні вимог ст. 227 Цивільного кодексу УРСР 1963 року. В частині застосування строку позовної давності суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 71 Цивільного кодексу УРСР від 18 липня 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно з пунктом 6 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Перебіг строку позовної давності почався з моменту укладення біржового контракту - 23 березня 2000 року та сплив 22 березня 2003 року. Однак, згідно з ч.2 ст.80 Цивільного кодексу УРСР від 18 липня 1963 року якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Такого ж змісту положення ч.5 ст.267 Цивільного кодексу України. Представник позивача, допитана в якості свідка, надала показання про те, що вона є донькою позивача та у травні 2016 року її мати вирішила розпорядитись своїм майно на її користь. При намаганні оформити перехід права власності їй було повідомлено про те, що укладений біржовий контракт необхідно визнавати дійсним у судовому порядку. Ствердила, що її мати похилого віку, [INFO], не пересувається, добросовісно володіла та користувалась спірною квартирою після реєстрації договору купівлі-продажу на товарній біржі, отримала правовстановлюючі документи, зареєструвала право власності у Бюро технічної інвентаризації та постійно проживала у цій квартирі. До травня 2016 року сумнівів у дійсності біржового контракту не виникало та не могло виникнути через відсутність правової освіти і відсутність необхідності розпорядитись майном. Суд визнає причини пропуску строку позовної давності, вказані представником позивача, поважними, а порушене право позивача таким, що підлягає захисту в судовому порядку. З огляду на викладене, оцінюючи докази у їх сукупності, оскільки реальне виконання сторонами умов договору у справі повністю доведено, воля сторін при укладенні договору була спрямована на настання правових наслідків у вигляді переходу права власності на квартиру, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити.

Outcome: approved