Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітніх дітей, мотивуючи свої вимоги тим, що 26 вересня 2014 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , який вони зареєстрували у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції м. Києва, про що було зроблено відповідний актовий запис № 2698. Під час проживання у даному шлюбі у них народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] , які на даний час є малолітніми. Зазначає, що спільне життя у [PERSON] та [PERSON] не склалося, так як вони є людьми з різними не сумісними характерами, а також, з різними поглядами на головні цінності подружнього життя. Впродовж останніх років сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю, зазначає, що [PERSON] постійно нехтує сімейними цінностями, такими як повага до дружини, піклування про створення в сім`ї доброзичливої та сприятливої морально-психологічної атмосфери. На даний час ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання остаточно припинено. [PERSON] , мати малолітніх дітей, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зазначає, що усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дітей, створення для них належних соціально - побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, вважає за необхідне визначити місце проживання дітей з нею. Вказує, що дочки повинні проживати разом зі нею в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Додає, що любить своїх дочок і спроможна забезпечити їх всім необхідним. Стверджує, що має нормований робочий день. З роботодавцем у неї укладений трудовий договір, який передбачає своєчасну виплату заробітної плати та надання соціальних гарантій пов`язаних з материнством, постійно слідкує за станом здоров`я дітей, їх розвитком, виховує та піклується про них, має з дочками тісний психологічний контакт, прив`язаність один до одного. У зв`язку з вищевикладеним просить суд шлюб між ними розірвати. Визначити постійне місце проживання дітей з матір`ю. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 11 червня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі та справу призначено до підготовчого засідання на 15 вересня 2021 року на 16 годину 45 хвилин. 13 серпня 2021 року від відповідача надійшов відзив на позов, у якому він, визнаючи позовні вимоги, не погодився із фактичними обставинами, зазначеними у позові, зокрема: зазначає, що з боку позивача, на протязі останнього періоду був моральний тиск та маніпулювання дітьми матір`ю позивача та позивачем, щодо вимог позивача про стягнення з нього на користь позивача судових витрат у вигляді витрат на правову допомогу у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень також заперечує, вказуючи, що позивачем не було зазначено у позовній заяві та не надано окремо до суду детальний опис робіт, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, у зв`язку з чим він позбавлений можливості встановити співмірність таких витрат. 15 вересня 2021 року до суду від відповідача - [PERSON] надійшла заява, в якій він повністю визнав заявлені позивачем вимоги та не заперечував проти ухвалення судом рішення про задоволення позову. Від представника третьої особи: Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі та прийняти рішення відповідно до рішення виконкому Ірпінської міської ради. Згідно із ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно із ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина 1 ст. 82 ЦПК України визначає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Так, судом встановлено, що 26 вересня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровано шлюб, про що 26 вересня 2014 року складно відповідний актовий запис № 2698, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 9). Також встановлено, що від даного шлюбу сторони мають дітей: [PERSON] , [INFO] , відповідно до копії свідоцтва серії [NUMBER] виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у місті Києві 11 серпня 2015 року, та [PERSON] , [INFO] , відповідно до копії свідоцтва серії [NUMBER] виданого Ірпінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 22 червня 2017 року (а.с.10-11). Спільне життя між [PERSON] та [PERSON] не склалося, так як вони є людьми з різними не сумісними характерами та різними поглядами на головні цінності подружнього життя. Впродовж останніх років сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Відповідно до копії адресної картки, діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають з матір`ю - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). Відповідно до висновку органу опіки і піклування про визначення місця проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , вбачається, що орган опіки та піклування визначив місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] . Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів. Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя. Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні». Згідно зі ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно ст.109 Сімейного кодексу України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу не можливе, суперечить інтересам подружжя, термін на примирення позитивного результату не дасть, то суд вважає за доцільне задовольнити позов в частині розірвання між сторонами шлюбу. При цьому, відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Ч.ч. 1,2 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Також, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. На підставі вищевикладеного, суд, виходячи з інтересів дітей, враховуючи при цьому їх сталі соціальні зв`язки, психологічний стан, приходить до висновку, що визначення місця проживання дітей разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дітей, а отже позовна заява в частині визначення місця проживання дітей разом з матір`ю підлягає задоволенню. Таким чином, позовна заява підлягає до задоволення у повному обсязі. Згідно із ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved