Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про відібрання неповнолітньої дитини, мотивуючи позовну заяву тим, що 30.04.2014 року сторони зареєстрували шлюб у Вінницькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, про що зроблено відповідний актовий запис №727. Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З січня 2018 року відповідач припинив надавати позивачу будь-які кошти на утримання їх дітей, змінив замки у спірній квартирі і тому вона була вимушена з дітьми переїхати до своїх батьків. Неодноразові спроби потрапити у їх спільну квартиру, де до теперішнього часу знаходяться особисті речі позивача та документи та речі дітей, результатів не дали. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24.01.2018 року шлюб між сторонами було розірвано. Відповідач не заперечував проти того, щоб їх діти проживали разом з позивачем, про що у них була попередня домовленість. Це підтверджується заявою відповідача до органів опіки та піклування про визначення порядку його участі у спілкуванні і вихованні дітей. Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №2067 від 27.09.2018 року було визначено порядок участі відповідача у вихованні їх спільних дітей [PERSON] та [PERSON] , зокрема: протягом тримісячного терміну: щовівторка з 17-00 год. до 19-30 год. у присутності матері дітей, щочетверга з 17-00 год. до 19-30 год. у присутності матері дітей, щосуботи з 10-00 год. до 19-30 год. у присутності матері дітей; після закінчення трьохмісячного терміну: щовівторка з 17-00 год. до 19-30 год. без присутності матері дітей, щочетверга з 17-00 год. до 19-30 год. без присутності матері дітей, щосуботи з 10-00 год. до 19-30 год. без присутності матері дітей. Зобов`язано батьків попереджати один одного про свої дії щодо дітей та узгоджувати їх з урахуванням режиму дня, стану здоров`я та інтересів дітей. Проте, 27.11.2018 року близько 10-00 год. відповідач, як стверджує позивач, викрав їх меншого сина [PERSON] і про його місце перебування їй не відомо, оскільки відповідач не відповідає на телефонні дзвінки та не відчиняє двері за місцем свого проживання, за місцем проживання його батьків та місцем проживання його сестри. З цього приводу 27.11.2018 року позивач звернулась до органів Національної поліції із заявою про викрадення відповідачем малолітньої дитини. Відповідач переховується від правоохоронних органів і всі спроби повернути дитину виявились безрезультатними. Тому, позивач вимушена була звернутись до суду із позовом до відповідача та у позовних вимогах просить постановити рішення про негайне відібрання у відповідача малолітнього сина [PERSON] і повернути його позивачу за місцем її проживання. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у ньому. Додатково суду пояснили, що, на їх думку, відповідач незаконно змінив місце проживання молодшого сина сторін [PERSON] , оскільки було рішення органу опіки та піклування, яким було визначено порядок участі відповідача у спілкуванні та вихованні дітей. Будь-яких перешкод позивач не чинила у побаченнях та у спілкуванні з дітьми. Рішення відповідачем не оскаржувалось і є чинним. При цьому, відповідач мав повідомити позивача про свої наміри побачитись з молодшим сином [PERSON] 27.11.2018 року раніше за часом ніж це визначено рішенням органу опіки та піклування, тобто до 17-00 год. Проте, відповідач не виконав рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №2067 від 27.09.2018 року. Тобто 27.11.2018 року відповідачем було незаконно та самовільно змінено місце проживання молодшого сина, шляхом відібрання його у брата позивача - [PERSON] , який повертався з дитиною до дому з лікарні після проведення щеплення дитині. При цьому, [PERSON] спав у колясці і перебував у повній безпеці під наглядом брата. З лікарем позивач погодила, що на щеплення дитину приведе брат позивача, оскільки таке щеплення робиться у першій половині дня, а позивач у цей час мала бути за новим місцем роботи та не мала можливості завести дитину особисто. Про це вона повідомила лікаря письмово і з лікарем це було погоджено. Щеплення дитині необхідно було зробити, оскільки позивач оформлювала усі необхідні документи для того, щоб [PERSON] міг відвідувати дитячий садочок у с.Копилів Макарівського району Київської області, у якому позивач також зняла в оренду квартиру для проживання з дітьми за її місцем роботи у Київському обласному центрі соціально-психологічної реабілітації дітей. Тому, цього ж дня (27.11.2018 року) у вечері, позивач мала бути у м.Вінниці за місцем тимчасового проживання у своїх батьків щоб забрати [PERSON] . Позивач вимушена була разом із дітьми залишити квартиру у якій вони проживали з відповідачем та переїхати до своїх батьків, оскільки відповідач разом зі своїм батьком, виставили її з [PERSON] на руках за двері у вечері близько 23-00 год., навіть не пояснивши що відбувається. Після цього замінили замки до вхідних дверей квартири, у якій вони проживали з відповідачем, позбавивши її можливості взяти необхідні речі для дітей та її особисті речі і документи. Відповідач життям та вихованням дітей не цікавився та матеріальної допомоги на їх утримання не надавав. Не заперечував щодо проживання дітей разом із позивачем протягом досить тривалого часу та після розірвання шлюбу. Таку незаконну поведінку відповідача щодо зміни місця проживання молодшого сина, позивач пов`язує з її зверненням до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання дітей. На це також вказує його намагання, трохи раніше за часом, відібрати у неї старшого сина [PERSON] , якого він також самовільно забрав із дитячого садочка під час тихої години лише у спідній білизні. Проте відповідач вимушений був його повернути, оскільки [PERSON] не бажав залишатись у нього та постійно запитував коли за ним прийде мати та забере його додому. При цьому між сторонами була досягнута згода, що сторони будуть дотримуватись порядку участі батька у вихованні дітей, визначеному рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 27.09.2018 року №2067. Коли відповідач відібрав силоміць [PERSON] у брата позивача, було викликано поліцію. Не дочекавшись приїзду працівників поліції, відповідач сів у автомобіль та поїхав, щоб сховати [PERSON] . Приїхав вже без сина у відділення поліції за викликом працівників поліції по телефону для з`ясування обставин їх виклику та відібрання пояснень. По теперішній час позивачу невідомо де перебуває її молодший син [PERSON] . Відповідач про це не повідомляє та можливості зустрічатись з ним не надає. Такі його дії позивач та її представник вважають протиправними та незаконними. Висновками органів опіки та піклування підтверджується доцільність відібрання дитини у відповідача та передача сина матері. Крім того, висновком органу опіки та піклування Макарівської районної державної адміністрації було визнано за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] . В судовому засіданні відповідач та його представник позовні вимоги не визнали та просили у задоволенні позову відмовити, оскільки відповідач є батьком [PERSON] і викрадення дитини він не вчиняв. Відповідач чинила перешкоди у спілкуванні та побаченнях з дітьми, зокрема і з молодшим сином [PERSON] , що зумовило його звернення до органів місцевого самоврядування із заявою про вирішення цього питання. Відповідач 27.11.2018 року проїжджав на автомобілі разом із своєю сестрою поряд із будинком у якому проживала позивач у своїх батьків та у дворі цього будинку він побачив, що з коляскою, у якій знаходиться його син [PERSON] , йшов брат позивача - [PERSON] . Відповідач зупинив авто щоб дізнатись чому [PERSON] гуляє з його сином і де знаходиться мати дитини. Брат позивача не міг пояснити, яке саме щеплення робили дитині. Відповідачу відомо, що брату позивача встановили діагноз «шизофренія». [PERSON] , на думку відповідача, поводився агресивно та почав сваритися з ним. Тоді відповідач вирішивши, що [PERSON] становить небезпеку для сина викликав поліцію та проти волі [PERSON] відібрав у нього дитину передавши [PERSON] своїй сестрі, яка перебувала в автомобілі, оскільки позивач була відсутня у м.Вінниці. Відповідач вважає, що дитина потребувала догляду, оскільки ні мати дитини, ні її родичі, на яких вона залишила [PERSON] , ним не займались. Зараз дитина перебуває за місцем проживання відповідача та ним виховується. За необхідності дитина залишається із бабусею - матір`ю відповідача, яка його доглядає. Висновки органів опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання дітей з матір`ю та щодо доцільності відібрання малолітньої дитини [PERSON] від батька та повернення його матері відповідач вважає незаконними. Відповідач також зазначив, що на момент звернення позивача із позовом до нього про відібрання дитини вказаних висновків не існувало, тому пред`явлення позивачем до нього позову про відібрання дитини було передчасним та безпідставним. Представники залучених до участі у справі Служби у справах дітей і сім`ї Макарівської районної державної адміністрації Київської області та Служби у справах дітей Вінницької міської ради в судове засідання не з`явились, проте до суду ними було подано заяви в яких вони зазначили, що підтримують надані суду висновки відповідних Служб та органів опіки та піклування щодо доцільності відібрання малолітньої дитини [PERSON] у відповідача та повернення його матері за місцем її проживання. Справу просили розглядати у їх відсутність. Представник Служби у справах дітей і сім`ї Макарівської районної державної адміністрації Київської області у своїй заві також зазначив, що позовні вимоги [PERSON] підтримує у повному обсязі. Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали цивільної справи, допитавши свідків та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити з таких підстав. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.ст. 77, 81 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмету доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Спір між сторонами виник з приводу питання щодо: правомірності відібрання та зміни місця проживання відповідачем - батьком [PERSON] малолітнього сина [PERSON] , який до цього проживав разом із позивачем - матір`ю [PERSON] ; правомірності та необхідності повернення дитини матері. Судом встановлені та не заперечуються сторонами обставини про те, що 30.04.2014 року сторони зареєстрували шлюб у Вінницькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, про що зроблено відповідний актовий запис №727. Після реєстрації шлюбу позивач змінила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] » ( Т. 1 а.с. 6). Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (Т.1 а.с. 7, 8). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24.01.2018 року шлюб між сторонами було розірвано. Прізвище позивача було залишено без змін після розірвання шлюбу (Т.1 а.с. 9). Після розірвання шлюбу позивач разом із дітьми проживала у своїх батьків за адресою: [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №2067 від 27.09.2018 року було визначено такий порядок участі відповідача у вихованні дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] : протягом тримісячного терміну: щовівторка з 17-00 год. до 19-30 год. у присутності матері дітей, щочетверга з 17-00 год. до 19-30 год. у присутності матері дітей, щосуботи з 10-00 год. до 19-30 год. у присутності матері дітей; після закінчення трьохмісячного терміну: щовівторка з 17-00 год. до 19-30 год. без присутності матері дітей, щочетверга з 17-00 год. до 19-30 год. без присутності матері дітей, щосуботи з 10-00 год. до 19-30 год. без присутності матері дітей. Зобов`язано батьків попереджати один одного про свої дії щодо дітей та узгоджувати їх з урахуванням режиму дня, стану здоров`я та інтересів дітей (Т.1 а.с. 10). Сторони дійшли згоди, що будуть дотримуватись порядку участі відповідача у вихованні дітей визначеного наведеним вище рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради. Суд приймає до уваги доводи сторони позивача про те, що рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №2067 від 27.09.2018 року відповідачем не оскаржувалось і є чинним, оскільки суду відповідачем не надано та судом не було встановлено доказів протилежного. Сторонами також не заперечуються обставини щодо того, що позивач змінила місце проживання та проживала з дітьми у с.Копилів Макарівського району Київської області за місцем працевлаштування (Т.1 а.с. 47, 70-74, 75). 27.11.2018 року дитині - [PERSON] було зроблено щеплення проти кору у лікарні КНП ЦПМСД №3 м.Вінниці, у якому дитина спостерігалась за адресою: [ADDRESS] (Т.1 а.с. 76, 77). Сторонами також визнаються та не заперечуються обставини щодо того, що відповідач 27.11.2018 року близько 10-00 год. відібрав дитину у брата позивача [PERSON] , який повертався з дитиною з лікарні після проведення щеплення за дорученням позивача та без попереднього погодження з позивачем змінив місце проживання малолітнього сина [PERSON] за місцем свого проживання за адресою: [ADDRESS] . Твердження відповідача про те, що [INFO] року його сину [PERSON] загрожувала небезпека з боку брата позивача [PERSON] та щодо встановлення останньому діагнозу «Шизофренія», під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження, оскільки судом не встановлено та суду не було надано належних та допустимих доказів щодо таких обставин. Висновком органу опіки та піклування Макарівської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] №06.10-05/3866 від 18.12.2018 року було визнано за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю, [PERSON] , [INFO] (Т.1 а.с. 48-50). Розпорядженням Макарівської районної державної адміністрації Київської області №1070 від 26.12.2018 року «Про визначення місця проживання малолітніх дітей» було визначено місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (Т.1 а.с. 79). Висновком виконавчого комітету Вінницької міської ради №01-00-011-17029 від 05.04.2019 року було визнано доцільним відібрання малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , у батька [PERSON] та повернення його матері [PERSON] . Зобов`язано матір дітей не чинити перешкод батькові дітей у спілкуванні та вихованні дітей й виконувати рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №2067 від 27.09.2018 року «Про визначення порядку участі у вихованні дітей» та рекомендовано батькам попереджати один одного про свої дії щодо дітей і узгоджувати їх з урахуванням режиму дня, стану здоров`я та інтересів дітей (Т.1 а.с. 216-219). Постановою Київського апеляційного суду від 23.04.2019 року у справі №370/408/19 було задоволено апеляційну скаргу [PERSON] та скасовано ухвалу Макарівського районного суду Київської області та у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову шляхом зупинення Розпорядження Макарівської районної державної адміністрації Київської області №1070 від 26.12.2018 року «Про визначення місця проживання малолітніх дітей» відмовлено (Т.2 а.с. 20-21). Відповідно до 2 принципу Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, дитині законом та іншими засобами повинні бути забезпечені спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б йому розвиватися фізично, розумово, морально та духовно. Декларацією прав дитини, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Зазначене узгоджується із Законом України «Про охорону дитинства», за яким сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний духовний і моральний розвиток навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя і праці. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з частиною першою статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Частиною 2 ст. 162 СК України визначено, що дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Судом не встановлено підстав, передбачених частиною другою статті 161 СК України або будь-яких інших негативних обставин, за яких малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , не можна передавати матері. Крім того, суд звертає увагу на те, що ст. 162 СК України встановлена презумпція правомірності поведінки того з батьків, з ким проживала дитина. Для повернення дитини непотрібно доводити факт наявності нормальних умов для її виховання та розвитку. Якщо інший з батьків вважає такі умови непридатними для дитини, то способом захисту прав дитини є пред`явлення позову про зміну місця проживання малолітньої особи, а не самочинна зміна її місця проживання. З огляду на викладене вище, інші докази (звукозаписи телефонних розмов, відеозаписи, фотознімки, тощо) судом до уваги не приймаються в силу ст. 77 ЦПК України, оскільки не стосуються предмета доказування - обставин щодо: правомірності відібрання батьком малолітньої дитини у матері, з якою вона проживала до цього; правомірності та необхідності повернення дитини матері. Судом встановлено, що повернення дитини не суперечить її інтересам, факту жорстокого поводження позивача з дитиною, експлуатації дитини, тримання її в умовах, небезпечних для її життя та здоров`я судом не встановлено. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відповідач [PERSON] без згоди позивача [PERSON] , з якою проживав малолітній син [PERSON] на підставі закону, а саме частини першої статті 160 СК України, оскільки батьками за взаємною згодою, зокрема після розірвання шлюбу, місце проживання сина [PERSON] було визначено з матір`ю, самочинно змінив місце його проживання за адресою свого місця проживання. Така ж правова позиція висловлена у постанові Верховного суду від 04.12.2019 року у справі № 649/352/18. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved