Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-22 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним Договору позики від 10.09.2015 р., укладеного між сторонами. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.09.2015 р. між сторонами укладено Договір позики під заставу транспортного засобу строком до 15.12.2015 р. з можливістю пролонгації та Договір застави транспортного засобу «Хюндай» д.н. [NUMBER] , відповідно до якого були отримані в позику грошові кошти в розмірі 103693,35 гривень, що на момент укладення Договору за курсом Національного банку України становило 4720 доларів США. Зазначений договір був розроблений та запропонований фірмою МПП «Каштан-2000». Позивач посилається на те, що зазначені договори були укладені під впливом тяжких обставин, на завідомо невигідних умовах, оскільки вона потребувала грошових коштів на лікування сина та підтримання свого стану здоров`я, оскільки має ряд хронічних хвороб. Відповідач скористалась даними обставинами. Перебуваючи під психологічним впливом та, маючи підвищений рівень цукру, вона не могла оцінити всі обставини та умови договору. Після підписання договорів відповідач почала переховуватись, а кошти позивач передавала з метою виконання зобов`язань через посередника, побоюючись порушити графік повернення позики, однак представники фірми МПП «Каштан-2000» відмовлялись надавати будь-які розписки. В січні 2016 р. позивачу стало відомо, що її транспортний засіб був переданий відповідачці, про що вона звернулась до органів поліції. В подальшому, на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18.10.2016 р. на користь [PERSON] була стягнута сума боргу за договором позики, хоча як зазначає позивач про розгляд зазначеної справи їй не було відомо, в зв`язку з чим була позбавлена можливості подати свої пояснення та захистити свої права. При стягненні заборгованості судом не було встановлено, що на виконання зобов`язань відповідач вилучили предмет застави і вартість предмета застави становила 153782,52 гривні, що перевищувало суму позики. Зазначаючи на те, що Договір позики був укладений під впливом тяжких обставин, на вкрай невигідних умовах, а також на порушення її прав при розгляді Васильківським міськрайонним судом Київської області справи про стягнення суми боргу позивач просить визнати недійсним оспорюваний договір. 27.11.2018 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву у справі. 08.02.2019 р. відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову, зазначаючи на дотриманні вимог чинного законодавства при укладенні оспорюваного договору. 20.04.2019 р. позивачем подана заява про зміну предмету позову, відповідно до якої вона просить визнати недійсним Договір позики від 10.09.2015 р. на підставі ст.233 ЦК України, оскільки він був укладений під впливом тяжких обставин на вкрай невигідних умовах. 24.02.2020 р. судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду. В ході судового розгляду представник позивача підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на те, що оспорюваний договір був укладений позивачем на вкрай невигідних умовах, під впливом тяжких обставин. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, зазначаючи на його необґрунтованість, відсутність доказів, на підтвердження того, що при його укладенні не були дотримані вимоги чинного законодавства, а також спрямованість даного позову на затягування виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 14.12.2017 р. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.09.2015 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір позики, відповідно до якого, позивач отримала в борг грошові кошти в розмірі 103693,35 гривень, що за курсом НБУ на день укладення Договору було еквівалентно 4720 доларів США. Передача коштів була підтверджена відповідною письмовою розпискою. Відповідно до п.1.1 Договору позичальник зобов`язалась повернути борг в строк до 10.12.2015 р. Сторони визначили, що розрахунок за договором здійснюється у доларах США відповідно до графіку повернення коштів. Судом встановлено, що позивач належним чином не виконала свої зобов`язання за Договором позики і 18.10.2016 р. Васильківським міськрайонним судом Київської області ухвалено заочне рішення, відповідно до якого з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто суму боргу за договором позики в розмірі 119225,8 гривень, неустойку в розмірі 269494,38 гривень, 3% річних в сумі 1626,69 гривень, інфляційні втрати в розмірі 6902,29 гривень. Відповідно до рішення Апеляційного суду Київської області від 14.12.2017 р. рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18.10.2018 р. скасовано та ухвалено нове рішення, відповідно до його з позивача [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто суму боргу за договором позики в розмірі 118460,63 гривні, неустойку в розмірі 110000 гривень, 3% річних в сумі 1616,26 гривень та судові витрати у справі. Звертаючись до суду позивач просить визнати недійсним Договір позики від 10.09.2015 р., посилаючись на те, що він був укладений на вкрай невигідних умовах, під впливом тяжких обставин. Статтею 15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1, п.2 ч.2 ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Як визначено п. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Саме волевиявлення є важливим зовнішнім проявом будь-якої укладеної правочину. Волевиявлення має бути спрямоване на досягнення відповідного юридичного наслідку в результаті укладення будь-якого правочину. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Підстави недійсності правочину встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин, про визнання якого недійсним ставиться питання за статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, щозмусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Згідно з положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. В силу ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Виходячи з доводів, що містить позовна заява, з врахуванням заяви про зміну предмету позову, обсягу наданих стороною позивача доказів, суд приходить до висновку про недоведеність порушеного права позивачки. Матеріали справи не містять достатніх доказів того, що на момент укладення оспорюваного правочину син позивача перебував на лікуванні та потребував дорого вартісного лікування, або ж що такого лікування потребувала сама позивач, а рівень її доходів не давав можливості забезпечити таке лікування. Крім того, при зверненні до суду та в ході судового розгляду стороною позивача не доведено, що умови договору позики були вкрай невигідні для позичальника. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходит до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в зв`язку з недоведеністю порушень норм чинного законодавства при укладенні Договору позики. Питання щодо відшкодування судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають відшкодуванню з боку відповідача.

Outcome: dismissed