Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом, який уточнила та обґрунтовувала тим, що вона є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідач є колишнім власником вказаної квартири, але ніколи там не проживала. Після придбання позивачем квартири, вона обіцяла знятися з реєстрації разом зі своїм малолітнім сином [PERSON] , але до теперішнього часу свою обіцянку так і не виконала. За комунальні послуги відповідач не сплачує, не приймає участі у необхідних для підтримки жилого стану квартири ремонтних роботах. Враховуючи суттєве підвищення комунальних тарифів, реєстрація відповідачів у квартирі позивача створює додаткове навантаження на її сімейний бюджет. Відповідач відмовляється знятись з реєстраційного обліку добровільно та зареєструватися за місцем свого фактичного проживання за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить суд: визнати [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] , знявши з реєстрації вказаних осіб за даною адресою. Представник позивача у судовому засіданні наполягав на задоволенні уточненого позову. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Бузинний А.С. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовної заяви. Крім того, до суду було надано письмові заперечення проти позову, які обгрунтовані тим, що на теперішній час є спірним питання законності та правомірності реалізації квартири з прилюдних торгів, як майна, що належало [PERSON] , як поручителю за кредитним договором. Також, надані позивачем докази є не належними та не допустимими. Крім житла за адресою: [ADDRESS] , відповідач та її малолітній син не мають іншого житла чи прав на користування. У зв`язку з чим, підстав для задоволення уточнених вимог не має. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. До суду надійшов висновок виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, як органу опіки та піклування, згідно з яким вбачається, що заперечень проти задоволення позовних вимог у третьої особи не має. Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення уточненого позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України, Житлового кодексу Української РСР та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом від 22.12.2012 та витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 4,5) позивач є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира була придбана [PERSON] у ході прилюдних торгів з реалізації арештованого майна, яке належала [PERSON] . Як встановлено з акту від 04.08.2015, затвердженого представниками ТОВ «Сітісервіс-КР» (а.с. 6), а також з акту обстеження умов проживання, затвердженого представниками служби у справах дітей виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради від 18.10.2019 (а.с. 34) вбачається, що відповідачі [PERSON] та її син [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] та фактично там не проживають з 2012 року. Підстав вважати вказані докази неналежними чи не допустимими судом не встановлено. Так, згідно з ч. 4 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. З висновку виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, як органу опіки та піклування від 21.09.2020 (а.с. 73-74) вбачається, що малолітній [PERSON] проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Житловий будинок належить діду дитини [PERSON] . Оскільки забезпечення дитини житлом та реєстрація місця проживання дитини покладена на батьків, орган опіки та піклування не заперечує проти задоволення позовних вимог щодо зняття з реєстрації малолітнього [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , за умови реєстрації його місця проживання з одним із батьків, який має право власності на нерухоме майно. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Цивільне та житлове законодавство України виділяє наступні правові категорії осіб (крім власника), які можуть мешкати у житлі належному фізичній особі на праві власності: 1)члени сім`ї власника жилого будинку/квартири (статті 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України); 2)наймач та члени його сім`ї (стаття 158 ЖК УРСР, стаття 810,816 ЦК України); 3)тимчасові мешканці (стаття 98, 161 ЖК УРСР, стаття 818 ЦК України). Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. Вказана позиція відповідає висновку, викладеному в постанові КЦС ВС від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц. У даній справі встановлено, що позивач приходиться відповідачам сестрою колишнього чоловіка та тіткою відповідно, які зареєстровані у квартирі, а тому мають взаємні права й обов`язки осіб. Статтею 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідачі є членами сім`ї позивача, зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , та фактично не проживають там з 2012 року, їхнє фактичне місце проживання знаходиться за іншою адресою ( [ADDRESS] ), разом з цим, своїх обов`язків щодо утримання майна в належному стані, сплати комунальних послуг вони не виконують, позивач, як власник спірної квартири, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном. Тому, враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині. У силу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ст.ст. 3,6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Реєстрація місця проживання це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є самостійною та достатньою підставою дня зняття цієї особи з реєстрації. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що в даному випадку становить 121,80 грн.

Outcome: partial