Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просила визнати її право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. В обґрунтування вимог позивач вказує, що вона є власником вказаної частини квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22.08.1994 року, виданого ЖЕУ-2 Південно-західної залізниці, проте її право власності відповідачем не визнається, оскільки той відмовляється надавати їй оригінали правовстановлюючих документів на квартиру. Таким чином позивач вважає, що її права як співвласника квартирі порушені. Також позивач просить вселити її до вказаної квартири і зобов'язати відповідача дотримуватись встановленого рішенням Залізничного районного суду м. Києва від 19.02.2001 року порядку користування квартирою і не чинити їй перешкод в користуванні нею, вказуючи на те, що відповідач не надає їй ключів від квартири та перешкоджає у доступі до неї, при цьому не погоджується на будь-який конструктивний діалог. Крім цього позивач просить суд зобов'язати КП «Чоколівське» укласти з позивачем та відповідачем окремі договори про відкриття рахунків по оплаті житлово-комунальних послуг. Виходячи з викладених вимог, позивач звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що в досудовому порядку дані питання вирішити не вдалось. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила про задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені в позові. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, вказавши, що право власності позивача не оспорюється, проте відповідач побоюється віддавати оригінали правовстановлюючих документів на квартиру. Також представник вказав, що з часу ухвалення Залізничним районним судом м. Києва рішення від 19.02.2011 року позивач жодного разу не намагалась вселитись до квартири, з цього приводу до жодних державних чи комунальних установ не зверталась та жодних доказів на підтвердження наявності в неї перешкод у користуванні квартирою не подала. Виходячи з вказаного представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи вирішення позову залишив на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, приходить до наступного висновку. Встановлено, що позивач [PERSON] є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22.08.1994 року, виданого ЖЕУ-2 Південно-західної залізниці (а.с.10). Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як встановлено з матеріалів справи та пояснень сторін, між ним існує спір з приводу оформлення відносин сторін, оскільки відповідач не надає позивачу оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру, які позивач вимагає з метою продажу своєї частки. Стаття 16 ЦК України вказує, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи те, що право власності позивача відповідачем не оспорюється та документ, який посвідчує таке право власності позивача, ним не втрачався, суд вважає позовні вимоги про визнання права власності позивача на 1/2 частину квартири [ADDRESS] необґрунтованими та безпідставними, оскільки позивач не позбавлений права пред'явлення позову до відповідача про зобов'язання надання останнім оригіналів документів для вчинення певних дій. В свою чергу судом встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Києва від 19.02.2001 року у справі за позовом [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] до [PERSON], третя особа: Київська дільниця цивільних споруд, про визначення порядку користування приміщеннями квартири і вселення, такий порядок між сторонами встановлено і вселено [PERSON] разом з її матір'ю [PERSON] в кімнату площею 15,8 кв.м. квартири [ADDRESS]. З матеріалів справи та пояснень представників в судовому засіданні достовірно встановлено, що з часу ухвалення вказаного рішення позивач жодного разу не намагалась вселитись до квартири, з цього приводу до жодних державних чи комунальних установ не зверталась та жодних доказів на підтвердження наявності в неї перешкод у користуванні квартирою не подала. Також ані позивачем, ані її представником не подано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження не допуску її відповідачем до квартири, вчинення будь-яких перешкод у користуванні квартирою, як само і на підтвердження того, що позивач взагалі зверталась до відповідача [PERSON] із вимогою про своє вселення, надання ключів від квартири тощо. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Вивчивши всі докази по справі та надавши їм оцінку, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог [PERSON] до [PERSON] а отже в їх задоволенні слід відмовити. В задоволенні вимог позивача до Комунального підприємства «Чоколівське» Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації суд також вважає правильним відмовити, оскільки позивачем не подано жодних доказів на підтвердження її звернення до підприємства із відповідними вимогами щодо відкриття окремих рахунків по оплаті житлово-комунальних послуг та відповідного рішення підприємства з цього приводу. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed