Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

Позивач звернулась до Орджонікідзевського міського суду та просить суд визнати батьківство [PERSON] , [INFO] , по відношенню до доньки [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , зобов`язати Покровський міський відділ ДРАЦС міжрегіонального Південно-Східного міжрегіонального управлінням Міністерства юстиції (м.Дніпро) внести зміни до актового запису №08 від 09.04.2009 року про народження дитини [PERSON] , [INFO] , зареєстрував [PERSON] , [INFO] , батьком дитини, та стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку ( доходу) щомісячно до її повноліття, але не менш 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. 17.11.2020 року позивач уточнила позовні вимоги та просить суд визнати батьківство [PERSON] , [INFO] , по відношенню до доньки [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , Нікопольським міськрайонним відділом ДРАЦС міжрегіонального Південно-Східного міжрегіонального управлінням Міністерства юстиції (м.Дніпро) внести зміни до актового запису №08 від 09.04.2009 року про народження дитини [PERSON] , [INFO] , зареєстрував [PERSON] , [INFO] , батьком дитини та стягнути з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку ( доходу) щомісячно до її повноліття, але не менш 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Свої позовні вимоги обґрунтовує наступним. Позивач перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] з 2007 року і до кінця осені 2012 року. [INFO] у позивача із відповідачем народилася донька [PERSON] , яка проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. 09 квітня 2009 року виконавчим комітетом Шолохівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області був зроблений актовий запис № 08 про реєстрацію доньки, в якому позивач зареєстрована матір`ю дитини. Свідоцтво про народження доньки видано відділом ДРАЦС по Нікопольському району реєстраційної служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровської області. Відомості про батьку дитини в зазначеному актовому запису внесені відповідно до вимог ст. 135 СК України. Відповідач визнавав своє батьківство по відношенню до доньки і відносився до неї відповідно, як рідний батько до рідної доньки. До кінця осені 2012 року позивач із відповідачем протягом трьох років після народження доньки разом займалися її вихованням та утриманням, разом піклувалася про неї та її розвиток. Але між позивачем та відповідачем не склалися гармонійні сімейні стосунки. Сторони припинили спілкування наприкінці осені 2012 року. Відповідач після цього категорично заявив позивачу, що на його думку, тепер про дитину повинен буде піклуватися не він, а інший чоловік, який з`явиться в її житті. Ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надавав позивачу протягом цілого року. Тільки в 2013 році відповідач один раз придбав для доньки одяг та ляльку. Навіть коли донька захворіла і позивач звернулася до відповідача з проханням надати їй матеріальну допомогу на придбання ліків для дитини, він відмовився надати позивачу таку матеріальну допомогу. Допомогу позивачу надав рідний батько відповідача. Він особисто придбав для дитини необхідні ліки. Відповідач фактично втратив інтерес до дитини та її розвитку. Протягом усього минулого часу відповідач не цікавився нею, її розвитком та станом її здоров`я. Позивач більше не зверталась до відповідача про будь - яку матеріальну допомогу на утримання доньки. Фактично з дня народження і до сих пір донька знаходиться повністю тільки на утриманні позивача. Але з кожним роком витрати позивача на утримання доньки збільшуються, оскільки вона росте і витрати на її утримання теж збільшуються. Внаслідок викладених обставин в інтересах дитини позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. Інших дітей у відповідача немає і стягнення по виконавчим документам з нього не здійснюються. Позивач у судове засідання не з`явилась, проте надала письмову заяву, згідної якої просить суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення у разі неявки відповідача не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки до суду не повідомив, відзив не надав. Заяв та клопотань не надав. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, проте надіслав, згідно якого повідомляє суд, що представник відділу ДРАЦС не прибуде у зв`язку з відсутністю фінансування відрядження. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зважаючи на ці обставини, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення, про що 14.06.2021 року Орджонікідзевським міським судом постановлена відповідна ухвала. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна особа, згідно з ч.1ст.15 ЦК України, має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до повторного свідоцтва про народження, виданого 15.05.2014 р. відділом ДРАЦС по Нікопольському району реєстраційної служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області серії [NUMBER] , актовий запис №08 від 09.04.2009 р., [PERSON] народилась [INFO] у с. Шолохове, Нікопольського району Дніпропетровської області, батьки - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с.6). Відомості про батьку дитини в зазначеному актовому запису внесені відповідно до вимог ч.1 ст. 135 СК України (а.с.7). 16.09.2016 року між позивачем та [PERSON] Орджонікідзевським відділом ДРАЦС стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області зареєстровано шлюб, про що був зроблений відповідний актовий запис №113 та видано свідоцтво серії [NUMBER] . 13.11.2019 заочним рішенням Орджонікідзевського міського суду шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано та залишено позивачу прізвище « [PERSON] » (а.с.8,9). 18.01.2021 року ухвалою Орджонікідзевського міського суду у даній цивільній справі за клопотанням позивача призначено судового-генетичну експертизу (а.с.43-44). 26.04.2021 року начальником Комунального закладу «Дніпропетровського обласного бюро судово-медичної експертизи» Дніпропетровської обласної ради» повернуто ухвалу Орджонікідзевського міського суду від 18.01.2021 року без виконання у зв`язку із неявкою [PERSON] 09.03.2021 р. та 05.04.2021р. на експертизу (а.с.58). Встановивши фактичні обставини справи, суд керується наступним. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 128 Сімейного кодексу, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст.. 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них. Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року). Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частинами 1, 6 ст. 81 ЦПК України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Так, згідно з ч.4, п.п. 3-5 ч.5 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. У ч.1 ст. 44 ЦПК України, передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч.1 ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Судом встановлено, що відповідач, яка був обізнаний про дату, час та місце розгляду справи, належним чином повідомлявся судом про дату, час та місце проведення судово-генетичної експертизи (експертизи ДНК), не з`явився для забору біологічних зразків, що свідчить про його ухилення від проведення зазначеної експертизи з метою встановлення істини у справі. Відтак, нез`явлення відповідача до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судово-генетичної експертизи свідчить про його небажання отримати точні висновки щодо походження дитини. Судом вжито належних процесуальних заходів з метою проведення судово-генетичної експертизи (експертизи ДНК) та забезпечення участі відповідача у її проведенні. Відповідач не довів наявність поважних підстав, які перешкоджали йому з`явитися разом із дитиною до експертної установи для забору відповідних зразків. Відповідно до ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державно реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ст.125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документі закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походженні дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини. Відповідно до ст.135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Законодавством визначено перелік осіб, які вправі звернутися з позовом про визнання батьківства. Зокрема, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Відповідно до ст. 134 СК України, на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання батьківства обґрунтовані та підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд вважає, що відповідач повинен сплачувати аліменти на утримання [PERSON] і розмір вказаних аліментів не має бути менш, ніж 50 процентів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На підставі викладеного, оцінюючи надані докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі. Крім того, суд звертає увагу сторін у справі, що відповідно до положень ч.1 ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Тому, аліменти на дитину необхідно стягувати починаючи з дня пред`явлення позову, тобто з 21.10.2020 року і до досягнення дитиною повноліття. У відповідності до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Також, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80грн. та на користь позивача у розмірі 840,80 грн..

Outcome: approved