Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що з відповідачем [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з 05.03.2011р. 27.02.2015р. шлюб розірвано на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], 23.07.2011р.н. Під час розгляду Хортицьким районним судом м.Запоріжжя цивільної справи за її позовом до [PERSON] та його зустрічним позовом до неї про поділ майна зясувалось, що 06.11.2013р. між [PERSON] та його матірю [PERSON] в період їх подружнього життя було укладено договір позики в сумі 25000,00грн. Позику [PERSON] повернув згідно з розпискою 14.03.2015р. вже після розірвання шлюбу в сумі 67590,46грн. Частину цих грошових коштів він просить стягнути з неї в порядку поділу майна. Вважає даний договір позики у формі розписки фіктивним, оскільки він вчинений без наміру створити правові наслідки, які ним обумовлювались. Вона категорично заперечує проти факту укладання такого договору, про нього їй нічого не було відомо, хоча та той час вони жили однією родиною. Така розписка була складена відповідачами перед або під час подання зустрічного позову про поділ майна, є імітацією для можливості стягнути з неї неіснуючий борг в силу особистої неприязні до неї. Згідно розписки позика бралась відповідачем [PERSON] для придбання автомобілю Daewoo Nexia, держномер АР91-74СМ, який був придбаний ними за 75000,00грн. Необхідності запозичувати гроші у матері чоловіка не було, оскільки на той момент вони накопичили за рахунок заробітних плат та неофіційних доходів [PERSON] близько 39000,00грн., 10.11.2013р. вона запозичила у своєї тітки на придбання автомобіля 16000,00грн та напередодні купівлі автомобілю продали свій старий автомобіль «Таврія» за 20000,00грн. Крім того, [PERSON], яка є жінкою похилого віку, працює медсестрою і отримує мінімальну заробітну плату, не мала можливості без зайвих втрат для себе запозичити на невизначений термін 25000,00грн. Просить визнати недійсним договір позики у формі розписки від 06.11.2013р., укладений між [PERSON] та [PERSON] на суму 25000,00грн., оскільки він є фіктивним. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просить їх задовольнити. Додатково пояснила, що при укладанні даного договору вона не була присутня. Про те, що гроші брались її чоловіком, вона не знала, цих грошей не бачила, її нотаріальна згода на укладання даного договору не була отримана, договір не посвідчений нотаріально. Хоча на той час у них були нормальні родинні стосунки з чоловіком і не сказати їй про те, що він взяв в борг у матері таку суму, він не міг. Наполягає на тому, що брати гроші в борг у матері колишнього чоловіка не було потреби, оскільки на той час у них були власні заощадження для придбання автомобіля Daewoo Nexia. Крім того, вона напередодні запозичила 16000,00грн у своєї тітки [PERSON] та за 20000,00грн. продали свій старий автомобіль «таврія» [PERSON] Вважає договір фіктивним, оскільки ніякі гроші її чоловіком не запозичались, вона їх не бачила. Вважає, що цим договором порушуються її права, оскільки рішенням суду від 22.07.2015р. з неї на користь [PERSON] стягнута половина грошових коштів за цим договором позики, якого насправді не укладалось. Представники відповідачів [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали повністю і пояснили, що 06.11.2013р між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на суму 25000,00грн., які позичальник [PERSON] зобовязався повернути в національній валюті в еквіваленті до 3127,74 доларам США. Вказані гроші передбачались на придбання автомобілю Daewoo Nexia, який і був придбаний родиною [PERSON] 12.11.2013р. Вказаний автомобіль на даний час за рішенням суду від 22.07.2015р. визнаний спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і поділений між ними в рівних частках. На підтвердження укладання даного договору було надано розписку від 06.11.2013р. Однак під час розгляду справи про поділ майна позивачка стала відмовлятися від того, що ці гроші дійсно брались родиною. Хоча під час розгляду тієї справи вона казала, про те, що чоловік міг брати ці гроші і на інші потреби. Факт укладання даного договору підтверджений належним чином розпискою. При цьому, суд не може посилатися на покази свідків, що можуть підтверджувати факт передачі грошей. Даний договір є реальним, воля сторін відповідала дійсному волевиявленню сторін і він є виконаним в повній мірі. Позивачка жодним чином не довела, що цей договір є фіктивним. Просять в позові відмовити. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Суд встановив, що [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 05.03.2011р. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27.02.2015р., яке набрало законної сили 10.03.2015р., шлюб між ними розірвано. Відповідно до зазначеного судового рішення шлюбні відносини між сторонами припинені з травня 2014 року, з цього часу спільного господарства вони не ведуть. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], 23.07.2011р.н., який після припинення шлюбних відносин сторін мешкає з матірю [PERSON] 06.11.2013р. [PERSON] взяв в позику у [PERSON] 25 000,00 грн., що складає 3 127,24 доларів США по курсу НБУ на дату укладання позики, оформивши договір розпискою. Відповідно до умов, викладених в розписці, вищевказана сума позики отримана [PERSON] для придбання автомобілю та підлягає поверненню в гривні за курсом НБУ до долару США на день повернення суми займу. Під час сумісного життя в зареєстрованому шлюбі відповідачем на підставі договору купівлі-продажу № 012-Ч від 12.11.2013р. було придбано автомобіль марки Daewoo Nexia, державний номер [NUMBER], 2012 року випуску. Вартість автомобілю становить 75\~000,00грн. Вказаний автомобіль визнається сторонами як спільне сумісне майно подружжя. 14.03.2015р. за договором позики від 06.11.2013р. [PERSON] сплатив [PERSON] 67 590,49грн., що складає 3 127,74 доларів США за курсом НБУ на день повернення, про що міститься відповідний напис на зворотному аркуші розписці, копія якої міститься в матеріалах справи, а оригінал, наданий представниками відповідачів, був оглянутий в судовому засіданні. За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.\~\~ Відповідно до ст.. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Презумпція правомірності правочину встановлена законодавцем у ст. 204 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ст. 203 вказаного Кодексу. Згідно ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання правочину недійсним встановлюються законами. Згідно розяснень, що містяться в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний (п. 24 постанови). Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений в письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків на підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір було укладено під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства у спосіб, визначений законом. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Вирішуючи питання про право позивачки на звернення до суду з даним позовом, суд виходить з того, що ст.234 ЦК України\~не передбачено коло осіб, які мають право звертатись з позовом про визнання фіктивного правочину недійсним. Але, виходячи зі змісту ст. 215 ЦК України правочин може бути визнаний судом недійсним однією із його сторін або іншою заінтересованою особою, яка заперечує його дійсність з підстав, встановлених законом. При цьому, право на захист свого порушеного, оспорюваного, невизнаного права та інтересу передбачено ст. 15,16 ЦК України, ст.3 ЦПК України. В даному випадку позивачка не є стороною оспорюваного нею правочину, але є заінтересованою особою, оскільки даний договір позики стосується її майнового інтересу - [PERSON] заявив вимогу про стягнення з [PERSON] половини коштів, повернутих ним за даним договором позики, вважаючи цей борг спільним зобовязанням подружжя. Дане питання вирішувалось в іншому судовому провадженні, рішення по якому на даний час не набрало законної сили. Охоронюваний законом інтерес позивачки у вигляді звільнення її від сплати частини боргу може бути захищений шляхом повернення сторін договору до первісного стану у результаті визнання правочину недійсним. Однак, обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач в силу ст. 10.60 ЦПК України зобовязана довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Зясувавши повно всебічно та обєктивно обставини справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає, що позивач в порушення ст.10,60 ЦПК України не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що договір позики від 06.11.2013р., укладений між відповідачами, є фіктивним. При цьому, аналізуючи зміст вищевикладених вимог діючого законодавства, суд виходить з того, що фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5\~ст. 203 ЦК, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, тобто він вчиняється його учасниками без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних прав і обов'язків, тобто «про людське око», жодна дія на виконання правочину ними не вчиняється. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину його учасники мають інші цілі, ніж ті, що ним передбачені. Такий правочин завжди укладається умисно. При розгляді справ судді мають враховувати, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, правові наслідки, зумовлені договором, реально не настають. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Позивач, заявляючи про фіктивність договору позики, не довела суду, що внутрішня воля відповідачів не відповідала її зовнішньому прояву, що вони мали зовсім інші цілі, ніж ті, що передбачені цим договором, що цей договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, зокрема, що жодна з дій, передбачена договором позики, не була ними вчинена, тобто, що грошові кошти позикодавцем не передавались позичальнику, ним не отримувались, або, що він не повинен був їх повертати і не повернув. При цьому, позивач не довела суду, що в діях обох відповідачів як учасників договору позики мав місце умисел на вчинення саме фіктивного правочину. Представники відповідачів, заперечуючи проти позовних вимог, надали суду оригінал розписки, яким був оформлений договір позики. Оформлення договору позики розпискою не суперечить вимогам ст.. 1047 ЦК України. Наявність в даному випадку розписки підтверджує не лише факт укладання договору, але й факт передачі грошової суми позичальнику внаслідок реального характеру такого договору. Жодна із сторін договору не заявляє про його недійсність. В даному випадку відсутність заперечень з боку сторін договору позики, тобто відповідачів у справі, свідчить про реальність даного договору, його добровільність, виконуваність. Згідно з вказаною розпискою позика була отримана позичальником на придбання автомобіля. Суду наданий договір № 012-Ч купівлі-продажу автомобіля від 12.11.2013р., згідно з яким [PERSON] був придбаний автомобіль Daewoo Nexia, державний номер [NUMBER], 2012 року випуску, вартістю 75\~000,00грн. Факт купівлі-продажу даного автомобіля сторони не оспорюють і визнають, що цей автомобіль був придбаний за родинні кошти та є спільним майном подружжя. Вказану розписку від 06.11.2013р. та договір № 012-Ч купівлі-продажу автомобіля від 12.11.2013р. суд вважає належними та допустимими доказами, що підтверджують реальність укладеного між відповідачами договору позики, тому приймає їх за основу при постановленні даного рішення. Заперечуючи проти дійсності даного договору позики внаслідок його фіктивності, позивачка обґрунтовує свої вимоги тим, що вона не була присутня під час укладання цього договору, не давала згоди на його укладання, договір не був посвідчений нотаріально, вона не бачила тих грошових коштів. Але суд не приймає до уваги ці доводи, оскільки, по-перше, позивачка не заявляє вимоги про визнання недійсним правочину, укладеного одним із подружжя, без згоди іншого, або у звязку з недотриманням нотаріальної форми для цього виду договору, по-друге, в даному випадку відповідач [PERSON] при укладанні даного договору діяв не з метою розпорядження спільним майном подружжя, для чого відповідно до вимог ст.65 СК України потребується згода іншого подружжя, а з метою отримання у власність грошових коштів. При цьому, суд звертає увагу, що у відповідності до ст.3,6, 627 ЦК України цивільним законодавством гарантується свобода укладання договору, відповідно до якої сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. В даному випадку, враховуючи відсутність заперечень з боку безпосередніх сторін договору позики відповідачів у справі щодо недотримання будь-яких умов, необхідних для дійсності даного правочину, розглядаючи справу в межах заявлених вимог, суд не може давати оцінку відповідності вимогам законодавства інших умов договору позики від 06.11.2013р., крім реальності настання правових наслідків у вигляді передачі-отримання грошових коштів, відсутність яких є підставою для визнання правочину фіктивним. Посилання позивачки на те, що на момент укладання договору позики у їх родині не було потреби в запозиченні грошових коштів у матері чоловіка [PERSON] в силу наявності інших заощаджень, суд також не приймає до уваги, оскільки ці доводи не є підставою для визнання правочину недійсним в силу його фіктивності і ніяким чином не спростовують, що такий договір не міг бути укладений між відповідачами і фактично не укладався. Крім того, позивачка не надала суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження цих своїх доводів. Таким чином, позивачка ніяким чином не довела суду, що договір позики від 06.11.3013р. не мав реальних наслідків, які ним передбачались. Посилання позивача в якості підстав для визнання договору позики недійсним є загальними, невизначеними та недоведеними. На підставі вищевикладеного, в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed