Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, про поділ майна набутого за час шлюбу, посилаючись на те, що під час зареєстрованого шлюбу сторони набули нерухоме та рухоме майно, грошові кошти, які відповідач не бажає добровільно поділити після розірвання шлюбу, виходячи з принципу рівності часток, у зв`язку з чим позивач вимушена була звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач та представник останньої позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, з підстав зазначених у позові, відповіді на відзив та пояснили, що сторони до реєстрації шлюбу проживали разом, позивач допомогла грошовими коштами отриманими від продажу власної квартири, виконати кредитні зобов`язання відповідача, за рахунок чого останній зміг придбати квартиру, яку в подальшому відчужив та придбав іншу, яка є предметом поділу. Враховуючи, зазначене, а також те, що квартира протягом спільного життя подружжя збільшилась у вартості за рахунок проведеного ремонту, остання підлягає поділу в рівних частинах. Крім того, враховуючи те, що відповідач одноособово користується автомобілем придбаним у шлюбі, а також що за час користування останнім, після початку даного судового процесу, автомобіль зазнав пошкоджень у дорожньо - транспортній пригоді, позивач просить залишити останній у користуванні відповідача та стягнути на її користь половину вартості в якості грошової компенсації, виходячи з оцінки вартості автомобіля зробленого до його пошкодження. Що стосується поділу грошових коштів на банківських рахунках, то позивач та представник останньої дану вимогу не підтримали, зважаючи на відсутність будь яких коштів на рахунках відповідача. Відповідач та представник останнього позовні вимоги визнали в частини поділу автомобіля, проте виходячи з вартості оціненої після дорожньо - транспортної пригоди, оскільки оцінка надана позивачем, проведена без огляду автомобіля сторін, на підставі ринкової вартості подібних транспортних засобів, про що зазначили у відзиві. Позивач не повідомляла відповідача про необхідність надати автомобіль для оцінки його вартості. Разом з тим, при оцінці автомобіля на замовлення відповідача, автомобіль був наданий для огляду, отже оцінка проведена об`єктивно. Вимоги про поділ квартири відповідач та представник останнього не визнали з підстав зазначених у відзиві, посилаючись на те, що відповідач придбав спірну квартиру за особисті кошти, які отримав від продажу власної квартири, а також грошових заощаджень, які у нього були накопичені та надані у позику до шлюбу і повернутих під час шлюбу, а саме перед укладенням угоди про купівлю - спірної квартири. Крім того, продаж та купівля квартир відповідачем відбувались одночасно. Таким чином, квартира не є майном придбаним подружжям за час шлюбу і не підлягає поділу. Що стосується вимог про поділ грошових заощаджень, то наявність останніх не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, а тому вимоги в цій частині відповідач та представник останнього вважають необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.08.2006, який був розірваний на підставі судового рішення 22.02.2019 /а.с. 9/. Обставина розірвання шлюбу сторонами визнана. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, вказані обставини, не підлягають доказуванню, оскільки у суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин і добровільності їх визнання. 25.10.2010 відповідач уклав договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] (далі - спірна квартира) /Т. І а.с. 10, 11/. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя (постанова ВСУ від 05 квітня 2017р. у справі № 6-399цс17). Суди зобов`язані завжди встановлювати за які кошти було придбане спірне майно і чи можна вважати таке майно сумісним. За нормами п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в його набутті. При застосуванні положень статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (постанова ВСУ № 6-2921цс17 від 15.11.2017р.). Згідно ч. 1 ст. 81 ЦК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обґрунтовуючи вимоги про поділ квартири, позивач не надала доказів того, що квартира була придбана за спільні сімейні кошти, а не за кошти, які належали особисто відповідачу, зокрема отримані від продажу власної квартири. Так, 23.03.2005 згідно договору купівлі - продажу укладеного відповідачем останній придбав квартиру [ADDRESS] . І а.с. 93, 94/. 25.10.2010 відповідач відчужив квартиру [ADDRESS] за 593385 грн. /Т.І а.с. 50, 51/. Згідно п. 7 зазначеного договору вбачається, що вказана квартира належала відповідачу на праві особистої приватної власності, оскільки під час її набуття відповідач у шлюбу не перебував. 25.10.2010 відповідач придбав спірну квартиру за 791180 грн. /Т.І а.с. 96/. Як вбачається із зазначених договорів, останні посвідчені одним і тим самим ПНКМНО Мироник О.В. Враховуючи час та місце укладення вказаних угод, у суду відсутні сумніви того, що у придбання спірної квартири, були вкладені кошти від продажу квартири [ADDRESS] , належної відповідачу на праві власності. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач та представник останньої в судовому засіданні зазначили про те, що до реєстрації шлюбу сторони проживали разом та вели спільне господарство і вкладені у придбання квартири кошти є спільними. Разом з тим, зазначені доводи, як і вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю, у позові відсутні, у зв`язку з чим суд вважає такі доводи неспроможними. Суд вважає неспроможними доводи позивача та представника останньої про те, що позивач вкладала особисті кошти у купівлю квартири [ADDRESS] , отриманих від продажу власної квартири та перерахованих відповідачу для погашення кредитних зобов`язань, які виникли в останнього саме внаслідок купівлі вказаної квартири і по яких позивач виступала поручителем, виходячи з наступного. Так, 21.03.2005 відповідач та АКБ «Правекс Банк» уклали кредитний договір, відповідно до якого останній надав відповідачу кредитні кошти в іноземній валюті (долар США) для споживчих цілей строком до 21.03.2025 /Т. ІІ а.с. 192/. Згідно п. 3. 1 договору зобов`язання були забезпеченні іпотекою. Отже, доводи позивача про те, що остання виступала поручителем за даним договором є неспроможними, оскільки доказів на їх підтвердження позивач суду не надала. 25.03.2009 за вказаним кредитним договором на позичковий рахунок відповідача було зараховано 10000 доларів США, а 10.08.2009 кредитні зобов`язання відповідача були виконані у повному обсязі /Т. І а.с. 227/. 25.03.2009 позивач уклала договір купівлі - продажу відповідно до якого продала власну квартиру [ADDRESS] /Т.І а.с. 241/. Згідно п. 4 договору вартість вказаної квартири за яку відбулось відчуження становила 10444 грн. Представник позивача зазначив, що сума зазначена у договорі про відчуження квартири позивача визначена нижчою за реальну вартість з метою мінімізації податків, проте остання та її представник не надали належних та допустимих доказів про дійсну ринкову вартість квартири позивача, на час відчуження. Отже, в цій частині доводи є необґрунтованими. Враховуючи суму, отриману позивачем від продажу квартири, відсутність доказів перерахування коштів на позичковий рахунок відповідача за кредитною угодою, суд вважає неспроможними доводи позивача про те, що останньою було вкладено особисті кошти в розмірі 10000 доларів США у набуття квартири [ADDRESS] , шляхом часткового виконання кредитних зобов`язань відповідача, що виникли у зв`язку з придбанням вказаної квартири. Зокрема і докази про вклад 10444 грн. також відсутні. Суд також вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що кредитний договір укладений відповідачем для придбання квартири [ADDRESS] , оскільки набуття у власність квартири [ADDRESS] відбулось пізніше ніж був укладений кредитний договір, забезпечений іпотекою. В свою чергу доказів на підтвердження своїх доводів позивач та представник останньої суду не надали. Враховуючи наведене, суд вважає, що в судовому засіданні беззаперечно встановлено, що квартира [ADDRESS] належала відповідачу на праві особистої приватної власності. З договорів купівлі продажу вбачається, що спірна квартира коштувала на 197795 грн. більше ніж квартира [ADDRESS] , кошти від продажу якої були вкладені відповідачем у набуття спірної квартири. Для підтвердження вкладення особистих коштів у сумі 197795 грн. відповідач та представник останнього надали виписки по рахунках відповідача відкритих до шлюбу, з яких вбачається, що останній мав чисельні накопичення у тому числі і в іноземній валюті /Т. ІІ а.с. 103-114/. Крім того, згідно розписки від 19.04.2006 відповідач позичив своєму брату кошти /Т. ІІ а.с. 173/, які останній повернув в період шлюбу / Т. ІІ а.с. 174-184/, і які відповідач вносив на відкриті ним позичкові рахунки та частково зняв напередодні укладення угоди про купівлю спірної квартири у сумі, яка дорівнює частині коштів, що не вистачала для купівлі квартири і навіть більшій, з урахування поточних витрат /Т.ІІ а.с. 148 - 154, 159 - 166/. Доводи відповідача про те, що частина коштів для купівлі - спірної квартири була знята ним з рахунківу банках раніше на два тижні, оскільки саме тоді мала відбутися угода, яка в свою чергу була перенесена та зберігання цих коштів до укладення угоди у сейфі банківської установи, підтверджується договором оренди сейфу від 07.10.2010 /Т.ІІ а.с. 188-191/. В свою чергу, позивач та представник позивача не надали доказів на спростовування доводів відповідача, зокрема на підтвердження того, що 197795 грн. було сплачено за спірну квартиру за рахунок спільних коштів подружжя. Враховуючи наведене, суд вважає що спірна квартира була набута під час шлюбу сторін за особисті кошти відповідача, у зв`язку з чим не може вважатися спільним сумісним майном подружжя і поділу не підлягає. Крім того, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження і вимоги про поділ коштів на рахунках у банках, оскільки відомості про наявність таких коштів відсутні, що визнано учасниками процесу 07.08.2012 відповідачем було укладено договір купівлі - продажу автомобіля «Фольцваген Пасат», 2012, д.н.з. [NUMBER] (далі - спірний автомобіль) /Т.І а.с. 171/. Відповідач позов в частині визнання спірного автомобіля спільним сумісним майном подружжя визнав. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідачем визнано, що після припинення шлюбних відносин відповідач користується автомобілем одноособово і у суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини і добровільності її визнання, томузгідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказані обставини доказуванню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Згідно ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. В матеріалах справи міститься дві оцінки спірного автомобіля, а саме: звіт про оцінку спірного автомобіля від 29.10.2018 із вартістю 379807 грн. /Т. І а.с. 174 - 181/, наданий позивачем та звіт про оцінку спірного автомобіля від 05.01.2019 із вартістю 170028 грн. 27 коп. /Т. ІІ а.с. 15 - 58/, наданий відповідачем. Сторони не визнають надані ними протилежні оцінки вартості спірного автомобіля, а саме позивач заперечує проти оцінки спірного автомобіля, наданої відповідачем, оскільки остання зроблена виходячи з вартості автомобіля після дорожньо - транспортної пригоди (далі - ДТП). Оскільки ДТП відбулось внаслідок одноособового користування спірним автомобілем відповідачем і на час звернення до суду вартість останнього була значно вищою, автомобіль не був ушкоджений, компенсація половини автомобіля повинна бути вирахувана саме з такої вартості. В свою чергу відповідач зазначає, що компенсація половини вартості автомобіля повинна вираховуватися виходячи з ринкової вартості автомобіля на час розгляду справи. Крім того, відповідач при визначенні ринкової вартості спірного автомобіля надавав останній для огляду і оцінювачем був враховуваний його технічний стан, пробіг та інші технічні характеристики, тоді як позивач під час проведення оцінки не зверталась до відповідача з вимогою надати автомобіль для огляду оцінювачем і не повідомляла у зв`язку з цим про проведення оцінки. Оцінка надана позивачем була зроблена на підставі ринкової вартості аналогічних автомобілів без врахування характеристик автомобіля сторін. Оцінюючи докази в цій частині суд вважає, що при визначенні ринкової вартості спірного автомобіля необхідно взяти до уваги вартість визначену у звіті наданому відповідачем, оскільки при оцінці ринкової вартості автомобіля останній був оглянутий, а тому такий висновок є більш об`єктивним. В свою чергу, позивачем не було вжито заходів для огляду спірного автомобіля, під час проведення оцінки останнього, зокрема докази про такі заходи позивач суду не надала. Клопотань про призначення судом експертизи для визначення ринкової вартості спірного автомобіля, зокрема визначення його ринкової вартості до пошкоджень, з проведенням огляду останнього експертами, учасниками справи заявлено не було. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 2 ст. 142 ЦПК Україниінші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно договорів про надання правової допомоги та квитанцій про оплату відповідних послуг з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 850 грн. 14 коп., витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 1360 грн., а з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 12450 грн. /Т.І. а.с. 27 - 30, 122 - 132, 166, Т. ІІ а.с. 210 - 214, 221/.

Outcome: partial