Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

Позивач звернулась до Обухівського районного суду Київської області з позовною заявою до відповідача про зняття арешту, на обґрунтування якого зазначила, що є власником будинку та земельної ділянки в [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2009. Позивач випадково дізналась про накладення арешту на належне їй майно, на підставі постанови слідчого у кримінальному провадженні відносно [PERSON] . Проте вказана особа на момент накладення арешту не була власником даного майна. З огляду на викладені обставини просять позов задовольнити. Позивач в судове засідання не з`явилась, її представник подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі та участі позивача, позов підтримує та просить задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав клопотання про відкладення розгляду справи, або розгляду справи без участі їх представника. Третя особа, яка викликалась належним чином, в судове засідання не з`явилась. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши письмові докази приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договорів купівлі-продажу віл 25.05.2009 [PERSON] придбала у власність у [PERSON] житловий будинок з надвірними побудовами, та земельну ділянку площею 0,1590 га, кадастровий номер 3223155400:05:024:0021, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до витягу про реєстрацію права власності віл 04.06.2009, [PERSON] зареєструвала право власності на вказаний житловий будинок. Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.08.2020, на земельну ділянку кадастровий номер 3223155400:05:024:0021, власником якої вказано [PERSON] накладено арешт 26.12.2011 на підставі постанови про накладення арешту на майно слідчим СУ ГУМВС України в м. Києві. Відповідно до вироку Печерського районного суду м. Києва від 17.09.2013, справа №757/2911/13-к, [PERSON] визнано винною у вчиненні злочинів передбачених ч.4 ст.190, ч.1 ст.366 КК України, в редакції закону України від 05.04.2001 та призначено покарання з конфіскацією всього майна. Згідно ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено у статті 1 Першого Протоколу, зокрема, вказано на необхідність дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Європейський Суд з прав людини у ряді випадків вбачав порушення ст. 1 Протоколу навіть тоді, коли не було юридичного позбавлення права власності на майно, але через ті або інші обставини людина була позбавлена практичної можливості користуватися своєю власністю. Згідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. На підставі ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності, або обмежене в його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як встановлено в судовому засіданні, арешт накладений на земельну ділянку, яка на час накладення арешту не була у власності [PERSON] , а позивач в свою чергу не не була стороною даного кримінального провадження. Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини та враховуючи наявність накладеного арешту на майно позивача, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту її права шляхом зняття такого арешту, а відтак і про задоволення позову.

Outcome: approved