Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], у якому просить стягнути борг з відповідача на її користь заборгованість в розмірі 35 000 грн. та 40000 грн., а також 3 проценти річних в розмірі 3 150 грн. та 3600 грн. відповідно згаданим розпискам, та судові витрати. Обгрунтовуючи позовні вимоги вказує, що 23.05.2011 року вона надала відповідачеві грошові кошти в сумі 35 000 грн., а відповідач написав розписку про їх отримання та про зобов'язання повернути кошти до 23.08.2011 року, а також 05.05.2011 року позивач передала [PERSON] 40000 грн., які відповідач зобов'язався повернути 05.08.2011 року. Взяті на себе зобов'язання з повернення отриманих грошових коштів відповідач належним чином не виконав, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не з'явилася, просила розглянути справу за її відстуності. У судових засіданнях 08.12.2014 року, 18.02.2015 року позов підтримала та просила його задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити. 30.10.2014 року відповідач надав заперечення до позову та просив відмовити в задоволенні позову. Просив розглядати справу без його участі. Також відповідач просив допустити до участі у справі його представника за договором про надання юридичної допомоги [PERSON], яка в свою чергу просила відкласти слухання справи оскільки вона знаходиться в щорічній відпустці з 30.10.2014 року по 11.11.2014 року, про що документального підтвердження не надано. Представник відповідача в судовому засіданні 08.12.2014 року пояснювала, що розписка не є належною формою договору позики, позивачем не підтверджено надання грошових коштів, зміст розписки викликає сумніви, оскільки вона написана двома різними почерками. Разом з тим, також зазначають, що відповідач жодної розписки не надавав. Просять суд відмовити в задоволенні позову. Крім того, просять суд застосувати строк позовної давності, оскільки строк повернення коштів, зазначений у розписці - 23.08.2011 року, а відкрито провадження у справі 01.09.2014 року, тобто в строк понад 3 роки. Також заявила клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні для підготовки питань для проведения судової експертизи, оскільки піддавала сумніву підпис відповідача у розписках. Клопотання судом було задоволено. В судове засідання 12.01.2015 року представник відповідача не з'явилася, у зв'язку з тим, що знаходилася за межами міста до 16.01.2015 року, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. В судовому засіданні 26.01.2015 року представник відповідача не надав запитання для проведення експертизи, клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні для підготовки яких було задоволено 08.12.2014 року. Ухвалою від 18.02.2015 року об'єднано в одне провадження цивільну справу № 219/3875/2014-ц та 219/3876/2014-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу 38150 грн. та 43600 грн. відповідно. В призначені на 02.03.2015 року та 13.03.2015 року представник відповідача не з'явилася у зв'язку з відпусткою та відсутністю в межах Донецької області (арк.с.97,100, 103). В судове засідання 13.05.2015 року представник відповідача [PERSON]В не з'явилася з тієї причини, що з нею не було узгоджено дату та час проведення судового засідання. Повідомила також, що у зв'язку з тим, що вона з 11.05.2015 року по 19.05.2015 року перебуває в черговій щорічній відпустці, вона не може прибути в суд для участі в слуханні справи (арк. с 117). Слід зазначити, що суд не зобов'язаний узгоджувати з особами, які беруть участь у справі, дату та час призначення судового засідання. До того ж, представник відповідача не надав суду документів на підтвердження поважних причин відсутності в судовому засіданні (наказ про відпустку або довідку юридичної консультації). Відповідно до норм Цивільного процесуального кодексу України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавиться провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. Законодавець у ст.157 ЦПК України стосовно строків розгляду справи звернув увагу на те, що справа в суді розглядається протягом розумного строку. В контексті ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка поряд з практикою Європейського Суду з прав людини, є джерелом права в Україні «розумність тривалості провадження повинна оцінюватися у світлі обставин справи та з огляду на наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади та важливість предмета спору для заявника». При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, які вчиняються з наміром завдати шкоду іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Право на захист є складовою частиною самого суб'єктивного права поряд із правом на власні дії, а також правом вимагати певної поведінки від зобов'язаних осіб. Особа, яка бере участь у справі, наділена правом заявляти клопотання (ст. 27 ЦПК), однак це не дає їй права заявляти клопотання з метою затягування цивільного процесу. Зловживання процесуальними правами завдають шкоди як інте\-ресам правосуддя, що мають публічний характер, так і правам і закон\-ним інтересам учасників процесу. Ніяке право не може бути необмеженим. Здійснення індивідом своїх прав і свобод не повинно порушувати права і свободи інших осіб. Суд повинен контролювати процесуальну поведінку осіб, які беруть участь у справі, так як на них поширюється порядок цивільного судочинства, а значить обов'язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки, а також нести відповідальність за зловживання правом. Суд дійшов висновку, що дії представника відповідача [PERSON] свідчить про зловживання нею процесуальними правами та обов'язками, призводить до порушення розумних строків розгляду справи, що є неприпустимим. Тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, в їх сукупності, суд прийшов до переконання, що вимоги позивача підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Судом встановлено, що між сторонами існують правовідносини, які повинні регулюватися статтями 1046, 1047, 1048, 1049 Цивільного кодексу України. Так, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Судом установлено, що згідно з розпискою від 23.05.2011 року, відповідач отримав кошти в розмірі 20 000 грн., по курсу євро до гривні в розмірі 10,25 грн., та 15 000 грн., по курсу євро до гривні в розмірі 10,90 грн., під 10 % річних. Іншим почерком дописано, що відповідач зобов'язується щомісячно виплачувати 10 % від позики 23 числа кожного місяця, а основну суму в розмірі 35 000 грн. повернути 23.08.2011 року (а.с.2). 05.05.2011 року за договором позики, [PERSON] передала відповідачу по справі грошову суму у розмірі 40000,00 грн. під 10% в місяць. Відповідач відповідно до розписки був зобов'язаний щомісячно 5 числа сплачувати 10% від суми та 05.08.2011 року повернути основну суму позики у розмірі 40000,00 грн., але до цього часу не повернув гроші. Відповідно до вимог ч. 1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичайного ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У постанові Верховного Суду України у справі № 6-79цс-14 вказується, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Як встановлено судом, позивач гроші передав, а відповідач у встановлений в договорі строк, і на час розгляду справи, грошових коштів позивачу не повернув, чим порушив умови укладеного між ними договору. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми позики в сумі 35000 грн. та 40000 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення в повному обсязі. Крім того, ураховуючи те, що цивільно-правові відносини між сторонами виникли внаслідок договору, укладеного між позивачем та відповідачем, суд вважає, що цивільно-правову відповідальність за неналежне виконання взятих на себе зобов'язань повинен нести в повному об'ємі відповідач. Крім того, ч.2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Згідно розрахунку сума 3% річних з суми 40000,00 грн. вираховується таким чином: 40000*3%:100*1095 днів (за 3 роки):365=3600 грн., з суми 35000грн. таким чином: 35000 *3%:100*1095:365=3150 грн. Відповідач та представник відповідача, оспорюючи факт написання та підписання відповідачем розписки від 23.05.2011 та 05.05.2011 року, разом з тим, не заявили клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи, право на що їм було роз'яснено судом. Суду також не представлено жодних інших доказів на підтвердження заперечень проти позову, зважаючи на встановлений ч.1 ст.60 ЦПК України обов'язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків звільнення від доказування. При вирішенні питання пропуску строку позовної давності позивачем, суд враховує те, що відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Строк повернення суми позики за розпискою - 23.08.2011 року, а позивач звернулась до суду 23.07.2014 року, тобто в межах встановленого законом трирічного строку. З огляду на викладене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задовольнню повністю, оскільки відповідачем належним чином не виконано зобов'язання за договором позики, укладеним шляхом складання розписки від 23.05.2011 та від 05.05.2011 року, внаслідок чого виникла відповідна заборгованість перед позивачем, що стверджується представленими суду письмовими доказами, а також зумовлює встановлену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання у виді, зокрема, виплати трьох процентів річних, в межах заявленої позивачем суми. Судові витрати необхідно стягнути за правилами статті 88 ЦПК України. Оскільки позивачем за позовом про стягнення 38150 грн. сплачено 432 грн., а слідує сплатити 1%, що становить 381,50 грн. Тому, суд вважає, що необхідно повернути позивачу зайво сплачену суму судового збору в сумі 50,50 грн. (432-381,50 грн.).

Outcome: approved