Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до відповідача про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини посилаючись на те, що сторони мають сина [PERSON], [INFO] місце проживання якого згідно рішення суду визначено з відповідачем. Відповідач не дає можливість позивачу бачитись та спілкуватись з сином, приймати участь у його вихованні. Просила усунути їй перешкоди у спілкуванні та вихованні сина шляхом встановлення графіку її зустрічей з сином: першої та третьої п'ятниці, кожного місяця забирати дитину після шкільних занять та забирати дитину на кожні перші та треті вихідні дні до місця мого проживання без присутності батька або інших осіб, попередньо попередивши про це батька засобами телекомунікацій; половина канікулярного періоду (осінні, зимові та весняні) канікули; у літній період, щомісячно, протягом п'ятнадцяти календарних днів, з можливістю виїзду для оздоровлення та лікування дитини, у тому числі за межі країни без супроводу батька. Ухвалою суду від 24 жовтня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі. 18 січня 2019 року позивачем надана уточнена позовна заява. Ухвалою суду від 25 січня 2019 року закінчене підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду. У судовому засіданні 26 лютого 2019 року позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги та пояснила, що не бачила сина півтора роки. Вона працює, має заробіток, проживає в орендованій квартирі, де створені належні умови для дитини. На період канікул сина має намір брати відпустку, її батьки також можуть в цей час бути з дитиною. Просила позов задовольнити. У судове засідання 15 квітня 2019 року позивач не з'явилась, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, клопотань про відкладення не надходило. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяв та просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав повністю, підтримав наданий відзив, викладені у ньому обставини та пояснив, що рішенням Київського районного суду м. Полтави визначено місце проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком - відповідачем [PERSON] Мав місце випадок, коли позивач без відома батька забрала сина та виїхала у невідомому напрямку, лише через півроку відповідач повернув сина до встановленого судом місця проживання. У послідуючому позивач намагалась також вивезти дитину, не надавала дозволи на закордонні подорожі для оздоровлення та культурного розвитку сина. У березні 2016 року хлопчик переніс важке захворювання, знаходився у реанімаційному відділенні лікарні у критичному стані. На даний час дитина потребує подальшого постійного медичного нагляду, лікування, оздоровлення. Заявлені позовні вимоги позивача не співпадають із її реальними можливостями та намірами. Просив відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи [PERSON] вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав викладених у висновку виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради, який затверджений рішенням № 58 від 15 березня 2019 року виконкому Київської районної у м. Полтаві ради . Суд, заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, дослідивши докази, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] року, його батьками є сторони по справі. Згідно рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 липня 2017 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради позовні вимоги задоволено. Розірвано шлюб, визначено місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO] разом з батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS]. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 статті 3, частиною другою статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів дитини. На необхідності дотримання вказаного принципу неодноразово наголошується у практиці Європейського суду з прав людини, яка застосовується судами України на підставі частини четвертої статті 10 ЦПК України та положень Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року (Рішення ЄСПЛ від 06 липня 2010 року у справі «Neulinger and Shuruk v. Switzerland», п. 135; Рішення ЄСПЛ від 11 жовтня 2017 року «M.S. v. Ukraine», п. 77). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Mamchur v. Ukraine», п. 100). Відповідно до положень принципу статті 6 Декларації прав дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків, у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до положень ч.1 ст.ст.3, 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч 1 ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з приписами ч.ч.1, 2, 3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 15 даного Закону дитина, яка проживає окремо від одного з батьків, має право на підтримання з ним регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні, мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме її нормальному вихованню. При встановленні способу та порядку спілкування суд має дотримуватись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] склались неприязні відносини. Зазначений факт визнаний та підтверджений їх представниками . Сторони не дійшли згоди щодо вирішення питання про визначення способу та порядку участі матері у вихованні дитини шляхом переговорів та прийняття обопільного рішення. Матеріали справи містять численну переписку сторін щодо даного питання, звернення позивача до різних компетентних органів з приводу неможливості побачити сина посилаючись на поведінку відповідача, який чинить їй перешкоди. Постановою від 30 вересня 2017 року закрито кримінальне провадження за заявою [PERSON] щодо погроз [PERSON] та інших осіб фізичної розправи протягом тривалого часу. Кримінальне провадження було порушено за ч.4 ст. 358, ч.1 ст.129, ч.4 ст. 190 КК України. Постановою встановлено, що матеріалами справи доведено, що дії [PERSON] обумовлені особистим неприязним відношенням до [PERSON] та намаганням за будь-яку, в даному випадку протиправну ціну збагатитися, а також в такий спосіб отримати тиск на нього у судових справах щодо розірвання шлюбу, визначення місця проживання їхньої дитини, поділу сумісно нажитого майна. Кримінальне провадження закрито у зв'язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358, ч.1 ст.129, ч.4 ст. 190 КК України. Вказані обставини також свідчать щодо неможливості сторін у досягненні компромісу у вирішенні заявленого позову. На підтвердження заявлених позовних вимог щодо матеріальної можливості утримувати дитину у той час, коли син буде перебувати з нею, забезпеченість житлових умов, позивачем надана довідка з місця роботи ( том 2 а.с.109 ), договір найму житла від 05 листопада 2018 року (том 2 а.с. 26-28), акт обстеження житлово-побутових умов щодо створення для дитини належних умов для проживання ( том 2 а.с.111). Згідно ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради, як органу опіки та піклування, який затверджений рішенням № 58 від 15.03.2019 року виконавчого комітету Київської районної ум. Полтаві ради « Про визначення участі [PERSON] у вихованні малолітнього сина [PERSON], [INFO]» , виконавчий комітет, як орган опіки та піклування вважає, що у разі задоволення вимог [PERSON] про можливість забирати дитину до місця її проживання на будь-який період це буде прямо суперечити рішенню Київського районного суду м. Полтави від 03.07.2017 року, яким вирішено питання щодо місця проживання дитини. В зв'язку з вищевикладеним, враховуючи попереднє відношення [PERSON] до виконання батьківських обов'язків, стан здоров'я дитини, рекомендації лікарів, повідомлення навчального закладу, результати психологічної консультації,відсутність належних умов для дитини за місцем проживання [PERSON], положення ч.2 ст. 264 ЦПК України виконавчий комітет, як орган опіки та піклування, вважає недоцільним визначення участі [PERSON] у виховані сина [PERSON], [INFO] в рамках заявлених позовних вимог. Згідно ч.6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд не може погодитись з даним висновком виходячи з наступного. Згідно п.3 Постанови Кабінету Міністрів України № 866 від 24 вересня 2008 року « Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини» органи опіки та піклування провадять свою діяльність, пов'язану із захистом прав дитини, з дотриманням таких принципів: забезпечення найкращих інтересів дитини; недопущення дискримінації дітей; конфіденційності інформації про дитину. Пунктом 74 даної постанови визначено, що під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини районна, районна у м. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об'єднаної територіальної громади подає суду письмовий висновок про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їх спілкування, складений на підставі відомостей, одержаних службою у справах дітей в результаті проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи. Даний висновок взагалі не містить жодного способу участі позивача як матері у вихованні дитини, хоча остання не позбавлена батьківських прав . ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06 від 18 грудня 2008 року, пункт 47 вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див., зокрема, рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, пункт 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві». У пункті 52 цього рішення , ЄСПЛ вказує про обов'язок держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою. Таким чином, перш за все враховуючи інтереси малолітнього [PERSON], [INFO], суд не вбачає підстав для ізоляції останнього від спілкування з матір'ю - позивачем по справі. Отже, судовим розглядом встановлено, що позивач, як мати дитини, проявляє бажання щодо участі у вихованні та спілкуванні із дитиною, є матеріально-забезпеченою людиною, має постійне місце роботи, не позбавлена батьківських прав. Суду не надано доказів що стан психічного здоров'я позивача перешкоджає останній приймати участь у спілкуванні з дитиною, не доведено зловживання останньою алкогольними напоями чи наркотичними засобами. Можливість обом батькам приймати участь у вихованні малолітнього сина , піклуватися про стан його здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечить можливість виконання матір'ю , яка проживає окремо від дитини, брати участь у вихованні дитини. Жодних обставин або належних чи допустимих доказів, які б унеможливлювали право матері на спілкування із малолітнім сином, чи обставин, які б свідчили про спілкування матері з сином, яке перешкоджало б нормальному розвитку дитини судом не встановлено, відповідачем не доведено, а матеріали справи таких доказів не містять. Отже, вирішуючи спір, суд, дійшов висновку про те, що особисті конфлікти між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини, а тому необхідно визначити спосіб участі матері у вихованні малолітнього сина, що не суперечить інтересам дитини. Вирішуючи спосіб участі позивача у вихованні сина судом приймається до уваги наступне. Відповідно до повідомлення КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1 Полтавської міської ради» від 05.03.2019 року № 342 [PERSON], [INFO] спостерігається в даному лікарському закладі, знаходиться на диспансерному обліку у лікаря-педіатра. Дитина схильна до частих гострих респіраторних захворювань верхніх дихальних шляхів. Враховуючи стан здоров'я дитини, схильність до респіраторних захворювань та несприятливу ситуацію на кір в Україні регулярні ( 2 та більше разів на місяць) поїздки до іншого міста ( м. Київ) на вихідні дитині протипоказані, так як можуть негативно вплинути на стан здоров'я. Зазначені поїздки пов'язані із контактами із великою кількістю людей у міжміському та міському транспорті, інших місцях масового скупчення людей та високим ризиком контакту із носіями небезпечних інфекційних хвороб. Часті та тривалі поїздки здатні призвести до стомлювання та виснаження дитини, негативно вплинути на імунітет ( а.с. 151 т.2). На адвокатський запит директор КЗ «Полтавська спеціалізована школа І-ІІІ ступенів № 3 Полтавської міської ради Полтавської області надано інформацію у формі відповіді за № 01-37/48 від 11.02.2019 року, відповідно до якої протягом двох років навчання [PERSON] у даному шкільному закладі, усі організаційні питання щодо навчання ( приводить і забирає дитину, відвідує позашкільні заходи, спілкується з учителями, контролює рівень навченості тощо) здійснює виключно батько [PERSON] [PERSON] З метою всебічного розвитку сина [PERSON] багато часу приділяє дитині: залучає сина до спорту, загартовує його, підтримуючи прагненні [PERSON] вільно володіти англійською, водить хлопця на додаткові заняття, у тому числі на гуртки, які діють при школі. Дитина має комфортні умови для здобуття знань, розвитку творчих здібностей. Незважаючи на щільний графік роботи, батько завжди знаходить час для чина, є його порадником і підтримкою, доцільно організовує позаурочний час [PERSON]. Мати не цікавиться шкільним життям сина. Вважає, що якщо мати буде забирати [PERSON] без присутності батька після шкільних занять та вивозити до м. Києва, це може мати негативний вплив на хлопчика, зруйнує стабільний графік відвідування занять у позашкільних закладах, погіршить якість підготовки до уроків. (19.09.2018 року), створивши конфліктну ситуацію в закладі: вона не зважала на те, що йдуть уроки, що діти вразливі й емоційні, зчинила галас, зірвала урок у 2-Н класі, тим самим налякала дітей. Вважає, що якщо мати [PERSON] буде забирати сина зі школи без присутності батька, це може створити нові конфліктні ситуації, які негативно вплинуть на світній процес в класі в цілому ( а.с.77). Згідно висновків та рекомендацій протоколу роботи психолога [PERSON] з [PERSON] психоемоційний стан дитини задовільний, відповідає віковим нормам; порушень у поведінці та розвитку дитини на даний час не виявлено. Під час спілкування з психологом не проявляє ознак страху, тривожності та агресії; у дитини добре розвинене наочно-образне мислення та комунікативні навички; оскільки середовище, в якому зараз проживає і навчається [PERSON] та його оточення сприймаються дитиною, як запорука стабільності, захисту, безпеки, тому не бажано змінювати ритм життя та місце проживання дитини, щоб запобігти небажаних поведінкових реакцій та погіршення психоемоційного стану дитини; батько на даний час є найбільш значимою людиною для [PERSON] ( дитина проживає з батьком, батько задовольняє всі потреби дитини, батько для хлопчика є прикладом для наслідування, між ними існує тісний емоційний зв'язок). Тому, зважаючи на все це та враховуючи життєву ситуацію дитини, а саме: розлучення батьків, тривалу відсутність спілкування хлопчика з матір'ю, раптова поява матері, поїздки до іншого міста, зустрічі з матір'ю без участі батька ймовірно можуть викликати у хлопчика небажані негативні переживання , порушення у розвитку емоційної сфери ( а.с. 80). З урахуванням малолітнього віку та стану здоров'я дитини, конфліктної міжособистісної поведінки батьків, прихильність дитини до батька, ставлення позивача до виконання батьківських обов'язків, бажання та можливість піклування про здоров'я дитини обох батьків і те, що такий порядок не порушуватиме ніяким чином права дитини, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України суд, приходить до висновку про часткове задоволення позову та встановлення днів та часу для спілкування дитини з матір'ю, а саме першої та третьої п'ятниці кожного місяця у присутності батька [PERSON] протягом однієї години, у другій половині дня , без від'їзду за межі міста Полтави. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року). Сторони, з урахуванням вікових змін дитини, його розвитку та потреб, не позбавлені в майбутньому права змінити встановлений судом спосіб участі у вихованні малолітньої дитини, що буде відповідати, насамперед, інтересам дитини. Приймаючи такі рішення, суд зауважує, що перш за все, бере до уваги інтереси дитини, а не інтереси сторін.

Outcome: partial