Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , [INFO] . В обгрунтування вимог позивач пояснила, що дитина проживає з народження разом з нею за адресою: [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу стосунки сторін погіршились і тому позивач змушена звернутися до суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю. У квартирі, в якій проживає позивач разом з сином є всі належні умови для того, щоб дитина могла мати здоровий сон, навчатися, гратися. Зазначено, що проживання сина [PERSON] , [INFO] разом з позивачем відповідає його інтересам, позивач має можливість забезпечити його належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дитини, чого відповідач забезпечити не в змозі. Позивач пояснила, що не чинитиме жодних перешкод для спілкування відповідача із сином та буде сприяти тому, щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлення піклування батька. Від сторін надійшли заяви про проведення розгляду справи без їх участі, позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі, відповідач позовні вимоги визнав (а.с. 17, 18). Представник Служби у справах дітей Житомирської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі ч. 3 ст. 211 ЦПК України, якою передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності, якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками. Як зазначено у\~ст. 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. ст.\~11,\~12\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із\~ст. 160 СК України\~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначаються нею самою. Відповідно до ч.1\~ст. 161 СК України\~передбачає, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Підсумовуючи викладене, взявши до уваги те, що відповідач визнав позовні вимоги, оцінивши доводи позовної заяви щодо місця проживання дитини, виходячи з інтересів дитини, суд вважає за можливе задовольнити позовну заяву. Відповідно до ч. 1 ст.\~142\~ЦПК України та ч. 3 ст.\~7\~Закону України\~«Про судовий\~збір» у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідному рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків сплаченого при поданні позовної заяви судового збору, що становить 384,20 грн.

Outcome: approved