Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-05 00:00:00

Позивач звернувшись до суду із даним позовом посилається на те, що у лютому 2012 року між ним і відповідачкою у письмовій формі було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 3450 доларів США і 3000 євро на строк дії до 20 серпня 2012 року. На підтвердження одержання цих коштів відповідачка написала відповідну розписку. Також в договорі було обумовлено, що у разі несвоєчасного повернення позичених коштів - впродовж трьох днів після закінчення строку дії договору, позичальник зобов»язується сплачувати пеню у розмірі 8% за кожен місяць неповернення позики. Однак в обумовлений строк відповідачка позичені кошти не повернула, натомість повідомила, що наміру повертати спірні кошти не має, та уникне відповідальності за невиконання вказаного договору шляхом продажу належного їй майна. У зв'язку з виниклими обставинами, просить стягнути з відповідачки суму боргу з урахуванням пені у розмірі 237440 грн., а також судові витрати. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Наголосив, що належним чином виконав умови укладеного з відповідачкою договору позики шляхом передачі грошей, натомість остання не тільки не має наміру повертати кошти, але й погрожує йому та здійснює психологічний тиск з метою уникнення відповідальності за невиконання грошового зобов»язання. Зазначив, що мав намір швидше звернутися до суду за захистом своїх прав, однак тоді відповідачка обіцяла повернути йому кошти. Відповідачка будучи повідомленою про час та місце розгляду даної справи у встановленому законом порядку у судове засідання не з'явилася, про причини неявки суд до відома не поклала. Натомість подала до суду письмову заяву, де зазначила, що позовні вимоги визнає частково. Зокрема, не погоджується із розміром пені, що нарахована позивачем, та при вирішення питання про стягнення неустойки просить суд застосувати спеціальну позовну давність в один рік, а також зменшити розмір пені до 8000 грн. з огляду на наявність на її утриманні перестарілої матері та дочки-студентки. Звернула увагу суду на те, що через інфляцію її борг значно зріс. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Вивчивши та дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення позивача і його представника, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи із наступного. Судом встановлено, що 20 лютого 2012 року сторони уклали договір позики згідно умов якого позивач позичив відповідачці грошові кошти у розмірі 3450 доларів США і 3000 євро зі строком повернення до 20 серпня 2012 року (п. 2.1.) та зі сплатою пені у розмірі 8% за кожен місяць неповернення позики у разі несвоєчасного повернення вказаної суми (п. 4.2.). Так, у п. 3.4. даного договору зазначено, що позика повертається у готівковому порядку та у валюті, визначеній позикодавцем. Із тексту розписки від 20 лютого 2012 року, яка була написана відповідачкою видно, що вона одержала від позивача вказані кошти. Позивач ствердив, що відповідачка гроші в обумовлений час не повернула, фактично ухиляється від виконання умов договору та взагалі не бажає повертати кошти, натомість має намір відчужити належне їй майно. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ст. 15 ЦК України гарантує кожному право на судовий захист. Згідно з ст. 23 ч.5 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Положеннями ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, як встановлено ч. 1 ст. 525 ЦК України. Відповідно до ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Виходячи з вищенаведеного суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідачки суми боргу, оскільки вона свідомо вчиняла правочин та одержувала від позивача кошти, усвідомлювала наслідки невиконання договору. При цьому суд бере до уваги положення ч.3 ст. 509 ЦК України щодо справедливості, добросовісності та розумності зобов»язання та підстав його виникнення і ч.3 ст. 551 ЦК України, щодо співрозмірності неустойки наслідкам порушення, ступені виконання зобов»язання позичальником, та приходить до висновку, що оскільки розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, то є підстави для суттєвого зменшення її. Також стягненню з відповідачки підлягають судові витрати, які викликані порушенням законних прав та інтересів позивача внаслідок її дій. На підставі наведеного та ст. ст. 23, 509, 525, 533, 551, 1049 ЦК України,

Outcome: approved