Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-26 00:00:00

Позивач звернулась до Словянського міськрайонного суду Донецької області із позовом до Фонду Державного майна України, про стягнення заборгованості з заробітної плати. Свої вимоги обґрунтувала тим, що вона працювала контролером ВТК ВАТ «Содовий завод» з 17 червня 1988 року по 12 вересня 1999 року. Рішенням Словянського міського суду від 11 листопада 1997 року з ВАТ «Содовий завод» стягнуто на користь заборгованість з заробітної плати у розмірі 208,78 грн. Вказане судове рішення нею своєчасно передано на виконання до Відділ державної виконавчої служби, однак до теперішнього часу наведене рішення суду не виконане. 24 січня 2013 року одержано листа № 11-05-00801 Фонду Державного майна України в Донецькій області, згідно якого станом на 01 січня 2013 року у реєстрі державних корпоративних прав по Донецькій області обліковується державний пакет акцій у розмірі 100 % статутного капіталу ВАТ «Содовий завод». 10 вересня 2013 року колектив працівників ВАТ «Содовий завод» звернувся зі скаргою на невиконання рішення суду до Президента України та [PERSON] Верховної Ради України. 19 вересня 2013 року вони отримали відповідь відділу з питань звернень громадян [PERSON] ВРУ, в якій йдеться про те, що їх колективна скарга надіслана до Державної виконавчої служби України, з проханням повідомити їх про прийняте рішення. 07 жовтня 2013 року отримана відповідь з Прокуратури Донецької області щодо направлення скарги колективу до Головного управління юстиції в Донецькій області Ухвалою Господарського суду Донецької області від 04 вересня 2003 року ВАТ «Содовий завод» визнано банкрутом, відкрита ліквідаційна процедура. Зважаючи на те, що частка державної власності у статутному капіталі ВАТ «Содовий завод» становить 100,00 %, просить стягнути з Фонду Державного майна України суму заборгованості з заробітної плати у розмірі 2104 грн. 71 коп., а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 2500 грн. Позивач до судового засідання не з»явилась, про час та дату слухання справи повідомлялась належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Згідно ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, також на підставі ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України, суд в праві постановити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог [PERSON], виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працювала контролером ВТК ВАТ «Содовий завод» з 17 червня 1988 року по 12 вересня 1999 року. Однак, ВАТ «Содовий завод» несвоєчасно та не в повному обсязі виплачувало заробітну плату працівникам, у звязку з чим перед позивачем у підприємства виникла заборгованість по середньому заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 20338 грн. 60 коп., яку стягнуто з боржника на підставі рішенням Словянського міськрайонного суду від 11 вересня 2015 року. Ухвалою Господарського суду Донецької області від 04 вересня 2003 року ВАТ «Содовий завод» визнано банкрутом, відкрита ліквідаційна процедура. Відповідно до ч. 2 ст. 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняються повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, якщо цього не було зроблено раніше, керівник банкрута звільняється з роботи у звязку з банкрутством підприємства, а також припиняються повноваження власника (власників) майна банкрута. Частиною першою статті 41 наведеного Закону закріплено, що ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження продає майно банкрута для задоволення вимог, внесених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Законом. У відповідності до ч. 1 ст. 619 ЦК України, договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи. Субсидіарна (додаткова) відповідальність виникає у випадках, передбачених договором або законом. Суть субсидіарної відповідальності полягає у залученні поряд з основним боржником додатково (субсидіарного) боржника. До предявлення вимоги додатковому (субсидіарному) боржнику кредитор повинен в обовязковому порядку звернутись до основного боржника, навіть в тому випадку, коли є очевидною неспроможність основного боржника виконати таку вимогу. У відповідності ст. 1 до Закону України «Про господарські товариства» (в редакції від 19 вересня 1991 року), господарськими товариствами цим Законом визнаються підприємства, установи, організації, створені на засадах угоди юридичними особами і громадянами шляхом об'єднання їх майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку. До господарських товариств належать: акціонерні товариства, товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, повні товариства, командитні товариства. Статтею 24 наведеного Закону встановлювалось, що акціонерним визнається товариство, яке має статутний фонд, поділений на визначену кількість акцій рівної номінальної вартості, і несе відповідальність за зобов'язаннями тільки майном товариства. Згідно ст. 26 ЗУ «Про господарські товариства», засновники акціонерного товариства несуть солідарну відповідальність за зобов'язаннями, що виникли до реєстрації акціонерного товариства. Такі ж положення містяться у частинах першій та другій статті 80 Господарського кодексу України. Зокрема, частиною другою наведеної статті визначено, що акціонерним товариством є господарське товариство, яке має статутний капітал, поділений на визначену кількість акцій однакової номінальної вартості, і несе відповідальність за зобов'язаннями тільки майном товариства, а акціонери несуть ризик збитків, пов'язаних із діяльністю товариства, в межах вартості належних їм акцій. Положеннями статті 92 ГК України закріплено, що порядок створення та порядок діяльності окремих видів господарських товариств регулюються цим Кодексом, Цивільним кодексом України та іншими законами. Згідно ч. 1 ст. 176 ЦК України, Держава, [PERSON] Крим, територіальні громади не відповідають за зобов'язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом. Аналізуючи положення наведеної статті, суд приходить до висновку, що в ній закріплено правило про самостійну відповідальність по власних зобовязаннях юридичних осіб, створених державою, Автономною [PERSON] Крим та територіальною громадою, з одного боку, і зобовязань України, Автономної [PERSON] Крим, та територіальних громад, створених ними юридичних осіб з іншого. Єдиним винятком може бути, покладення додаткової (субсидіарної) відповідальності на Україну, АР Крим та територіальні громади, за зобовязаннями казенних підприємств та установ. У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про підприємства в Україні», в Україні можуть діяти підприємства таких видів державне підприємство, засноване на державній власності, в тому числі казенне підприємство. Особливості створення, ліквідації, реорганізації, управління та діяльності казенного підприємства встановлюються розділом VIII цього Закону. Частиною першою статті 37 Закону України «Про підприємства в Україні», державне підприємство, яке відповідно до законодавства України не підлягає приватизації, за рішенням Кабінету Міністрів України може бути перетворене в казенне підприємство. Рішення про перетворення державного підприємства в казенне приймається за однієї з таких умов: підприємство провадить виробничу або іншу діяльність, яка відповідно до законодавства може здійснюватись тільки державним підприємством; головним споживачем продукції підприємства (більш як 50 відсотків) є держава; підприємство є суб'єктом природних монополій. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЦК України та ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про акціонерні товариства», акціонерні товариства самостійно відповідає за своїми зобовязаннями усім своїм майном. Акціонери не відповідають за зобовязаннями товариства і несуть ризик збитків, повязаних з діяльністю товариства, тільки в межах належних їм акцій. До акціонерів не можуть застосовуватись будь-які санкції, що обмежують їх права, у разі вчинення протиправних дій товариством або іншими акціонерами. З огляду на викладене, ВАТ «Содовий завод» не є казенним підприємством або установою, а отже Держава в особі Фонду державного майна України не може нести додаткової відповідальності за зобовязаннями ВАТ «Содовий завод», у звязку з чим позов [PERSON] задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та,

Outcome: dismissed