Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 11073,50грн та судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що 10.07.2017р. її було звільнено у зв'язку з чим відповідач мав розрахуватись з нею та виплатити заборгованість по заробітній платі, яка виникла за період часу з лютого 2017р. по день звільнення. Відповідач так і не здійснив повного розрахунку з позивачем, у зв'язку із чим вона просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 11.07.2017р. по 18.10.2017р., виходячи з розміру середньоденної заробітної плати на рівні 158,19грн. Відповідач надав суду заперечення, в яких зазначено, що заборгованість з виплати заробітної плати виникла через скрутне фінансове становище підприємства, оскільки у зв'язку із суттєвим підвищенням ціни на газ, підприємство було вимушено припинити свою діяльність, а відновило її тільки у червні 2017р., а за таких обставин в підприємства виникли борги та державним виконавцем було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно підприємства. Отже оскільки у затримці розрахунку з позивачем відсутня вина відповідача, то на нього не може бути покладено обов'язок із сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, а тому позов не підлягає до задоволення. Також в запереченнях зазначено, що в будь-якому випадку розмір середнього заробітку має бути зменшений задля забезпечення збереження принципу співмірності між розміром заборгованості з виплати заробітної плати та обчисленою сумою середнього заробітку. Окремо зазначено, що суму середнього заробітку необхідно також зменшити на суму податку на доходи фізичних осіб та військового збору, оскільки саме відповідач повинен їх сплачувати до бюджету. Сторони в судове засідання не з'явились, причину неявки суду не повідомили. Позивач та її представник надали суду заяву, в якій зазначили, що підтримують позовні вимоги в повному обсязі та просять розглянути справу без їх участі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив. Беручи до уваги, що відповідач повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи і надав суду заперечення проти позову, то перешкоди для розгляду справи відсутні. Дослідивши надані сторонами письмові докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. Позивач з 25.03.2003р. по 10.07.2017р. працювала на ПАТ «АЗОТ», що підтверджується відомостями з трудової книжки /а.с.8-10/. Наказом від 10.07.2017р. №667-ВК позивача звільнено із займаної посади відповідно до ст.38 КЗпП України за власним бажанням /а.с.11/. При звільненні позивача з нею не було проведено остаточного розрахунку з виплати заробітної плати у зв'язку з чим утворилась заборгованість в розмірі 6918,63грн., що підтверджується відповідною довідкою ПАТ «АЗОТ» від 08.08.2017р. №415 /а.с.13/. Відповідно до судового наказу від 14.08.2017р. виданого Придніпровським районним судом м. Черкаси по справі №711/6623/17 дана заборгованість по заробітній платі була стягнута з боржника ПАТ «АЗОТ» на користь позивача /а.с. 14/. Остаточний розрахунок з виплати заробітної плати в повному обсязі до теперішнього часу не проведений, що визнається сторонами. Оскільки відповідачем не здійснено повного розрахунку при звільненні, то позивач вимагає стягнути середній заробіток за весь час прострочення. Тож між сторонами склалися трудові правовідносини та існує спір з приводу порядку здійснення розрахунку при звільненні, який регулюється нормами Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) та Законом України «Про оплату праці». Згідно ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Як встановлено судом відповідач в порушення ст.116 КЗпП станом на момент прийняття судом рішення повного розрахунку при звільненні з позивачем не здійснив. Згідно ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки відповідачем не здійснено повного розрахунку з позивачем, то вимоги про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку підлягають до задоволення. Крім того, доводи представника відповідача щодо відсутності у підприємства достатнього фінансового ресурсу, як підстава для звільнення від відповідальності за порушення строків розрахунку по заробітній платі, є необґрунтованими. В цьому контексті слід звернути увагу, що у своїй практиці Верховний Суд України неодноразово зазначав, що аналіз змісту ст.ст.116, 117 КЗпП дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України (постанова №6-2163цс16 від 31.05.2017р., №6-259цс17 від 13.03.2017р.). Аналогічні роз'яснення викладені і в п.20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» Наявність арешту на рахунках відповідача, що накладений постановами державного виконавця /а.с. 29-39/ не виправдовує затримку розрахунку при звільненні, який мав відбутись не пізніше 11.07.2017р. (наступний день після звільнення), тоді як надані відповідачем постанови про накладення арештів на кошти на банківських рахунках підприємства накладені в період часу після 31.08.2017р.. До того ж відповідачем не надано доказів відсутності у відповідача коштів, що перевищують обсяг фінансового ресурсу, який був арештований. Отже всупереч вимог ст.60 ЦПК відповідачем не надано суду ніяких доказів того, що у порушенні прав позивача на своєчасне отримання заробітної плати відсутня вина відповідача. Оскільки відповідачем до теперішнього часу так і не здійснено повного розрахунку з позивачем, то вимога про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку з 11.07.2017р. по 18.10.2017р. підлягає задоволенню. Стосовно доводів відповідача про необхідність зменшення розміру середнього заробітку, який підлягає до стягнення у зв'язку з порушенням строків розрахунку при звільненні, то слід звернути увагу, що за змістом ч.2 ст.117 КЗпП підставою для зменшення судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені є виключно наявність таких умов: 1) наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; 2) виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; 3) прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу. Оскільки жодної з зазначених обставин в даному випадку судом не встановлено то правові підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідача з позивачем відсутні. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові ВСУ від 13.03.2017р. у справі №6-259цс17. Розраховуючи розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує наступне. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п.20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 (далі - Порядок). Разом з тим, як зазначив позивач розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати здійснювався ним із розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 158,19грн. Згідно довідки про доходи від 08.08.2017р. №413 виданої ПАТ «АЗОТ» часова тарифна ставка станом на 01.07.2017р. складає 19,83860грн., що дорівнює 158,71грн. середньоденній заробітній платі, а за таких обставин, визначений позивачем розмір середньоденного заробітку в сумі 158,19грн не спростовується наданими сторонами доказами і відповідно до принципу диспозитивності регулювання цивільних правовідносин може бути покладений в основу розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В позовній заяві позивач вимагає стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 11.07.2017р. по 18.10.2017р. (день звернення до суду із позовом), що складає 70 робочих днів відповідно до норм тривалості робочого часу на 2017рік. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку розрахований позивачем правомірно та складає 11073,30грн (158,19грн х 70дн.) і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Доводи відповідача стосовно того, що суд обов'язково має зазначити, що сума середнього заробітку підлягає зменшенню на суму податку на доходи фізичних осіб та військового збору є необґрунтованими, оскільки спростовуються положеннями ст.ст.164, 167, 168 Податкового кодексу України та п.6 постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999р. №13. За змістом зазначених норм справляння і сплата податку з прибутку фізичних осіб та інших обов'язкових платежів з громадян є обов'язком працівника і роботодавця, як податкового агента. З огляду на порядок обчислення та спосіб нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то за своєю сутністю та правовим режимом податкового регулювання такий дохід прирівнюється до заробітної плати, отриманої відповідно до умов трудового договору, якщо інше не передбачено законом. Отже визначена судом сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає оподаткуванню на загальних підставах як заробітна плата з особливостями, встановленими законом. На момент розгляду справи такий дохід має оподатковуватись податком на доходи фізичних осіб та військовим збором. Обов'язок нарахування та утримання таких податків покладається на податкового агента (п.п.14.1.180 п.14.1 ст.14, п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168, п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України). Таким чином, на теперішній час дане питання чітко врегульовано нормами Податкового кодексу України, що усуває необхідність додаткового його врегулювання рішенням суду. З урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору в сумі 640грн, які сплачені позивачем. Беручи до уваги, що позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі, то відповідач має відшкодувати позивачеві судові витрати в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved