Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: виконавчий комітет Камянсько-Дніпровської міської ради Запорізької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням посилаючись на те, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 13.12.2013 р. вона володіє на праві приватної власності житловим будинком з надвірними прибудовами та присадибною земельною ділянкою площею 0,25 га по вул. Соловїна (Жовтнева), 15 в с. Велика Знамянка. В 2016 р. відповідач посвідчив нотаріально заяву про згоду на продаж будинку і покинув останнє місце проживання та зник у невідомому напрямку. Звязок з нею він не підтримує, її розшуки відповідача залишились безрезультатними. Згідно відповіді територіальної громади відповідач є зареєстрованим у будинку, але не проживає з 2015 р. В теперішній час вона вирішила продати житловий будинок, проте реєстрація відповідача у будинку є перешкодою в цьому. Тому позивач просить суд усунути перешкоди прав власності, визнавши [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: Запорізька область, Камянсьо-Дніпровський район, с. Велика Знамянка, вул. Соловїна, 15. У зазначений відповідачу строк в ухвалі від 04.10.2018 року відповідач не надав суду відзив на позовну заяву без поважних причин, на адресу суду повернулось поштове відправлення. У зв'язку з неподанням відповідачем відзиву на позовну заяву, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, на підставі наявних в справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи виконавчого комітету Камянсько-Дніпровської міської ради Запорізької області згідно ухвали суду від 04.10.2018 р. про відкриття провадження у справі подав до суду заяву, в якій зазначив, що проти задоволення позовних вимог не заперечує. Перевіривши наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Так, судом встановлено, що позивачу по справі належить на праві приватної власності житловий будинок по вул. Жовтнева, 15 в с. Велика Знамянка Камянсько-Дніпровського району Запорізької області, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 3835370, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 176061323224, витяг від 13.12.2013 року, індексний номер витягу: 14570801 (а.с. 13). Також, позивачу по справі належить на праві приватної власності земельна ділянка по вул. Жовтнева, 15 в с. Велика Знамянка Камянсько-Дніпровського району Запорізької області, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 3834794, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 222914523224, витяг від 13.12.2013 року, індексний номер витягу: 14568625 (а.с. 15). Згідно заяви від 18.03.2016 р., посвідченої приватним нотаріусом Камянсько-Дніпровського районного нотаріального округу [PERSON], [PERSON] надав згоду своїй дружині [PERSON] на продаж житлового будинку № 15 по вул.. Жовтневій в с. Велика Знамянка Камянсько-Дніпровського району Запорізької області та земельної ділянки площею 0,25 га, що знаходиться там само. Зазначив, що з нею перебуває у шлюбі з 24.07.2013 р., свідоцтво про шлюб серії 1-ЖС № 125636 від 24.07.2013 р. (а.с. 8). В зазначеному будинку залишається зареєстрованим відповідач, що підтверджується копією довідки № 655, виданої 07.09.2018 року Виконавчим комітетом Кам'янсько-Дніпровської міської ради Запорізької області, який фактично в ньому не проживає з 2015 р., що не спростовано стороною відповідача. Домовленості між сторонами про відсутність відповідача у житлі позивача та збереження за ним права користування в цей час не має. Згідно ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Пункт 7 ст.\~92\~Конституції України встановлює, що правовий режим власності визначається виключно законами України. Статтею 41\~Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів №2,4,7, та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.\~150\~Житлового кодексу\~України громадяни, які мають у власності будинок, користуються ним і мають право розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, здавати в оренду. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав передбачених законом. Згідно ст.\~383\~ЦК України - власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання своєї родини, інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 391\~ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.\~\~\~\~Відповідно ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ст.\~321\~ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права приватної власності чи обмежений у його здійснені. Як вказано у висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16.11.2016 року (справа № № 6-709цс16) щодо застосування ст. 391 ЦК України, зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Статтею 386\~ЦК України зазначається, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Вказаний підхід до вирішення аналогічний спорів знайшов своє підтвердження також у висновках Верховного Суду України, викладених в постанові від 16 січня 2012 року (справа № 6-57цс11), в якій зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до п.1 ст.\~8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Відповідач не користується житлом за місцем реєстрації без поважних причин з 2015 року, що дає законні підстави для задоволення позову в частині визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», втрата права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації. Як зазначено у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень статей 391, 396\~ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідачі, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Реєстрація місця проживання хоча і не тягне за собою виникнення права користування житловим приміщенням, проте обмежує майнові інтереси власника, пов'язані з правом розпорядитися ним. Оскільки, відповідач не зміняв реєстрацію місця проживання, договір найму житла відсутній, відповідач являється членом сім'ї позивача, не проживає в будинку без поважних причин, то ним порушено право власності позивача і її право щодо вимоги захисту порушеного права є законними і підлягає захисту. У зв'язку з цим перешкоди, які створені цією реєстрацією, мають бути усунуті, визнавши його таким, що втратив право користування вказаним вище житловим будинком. \~ \~ \~ \~Частиною 1 ст.405 ЦК України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. \~ \~ \~ \~Згідно ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Беручи до уваги вищенаведене та те, що будь-яких договорів щодо користування квартирою позивача між відповідачем не встановлено, як і не встановлено прояви відповідача інтересу до вказаного житла понад один рік, суд вважає, що вимоги позивача про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, підлягають задоволенню. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного та

Outcome: approved