Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість по аліментам на утримання дочки [PERSON] у розмірі 13892,30 грн., неустойку (пеню), нараховану на заборгованість по аліментам, у розмірі 13892,30 грн., додаткові витрати на утримання дочки [PERSON] у розмірі 17000,00 грн. та додаткові витрати на утримання дочки [PERSON] у період навчання у розмірі 38 159,00 грн. В обґрунтування вимог вказано, що в сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.10.1991р. по [INFO] . У шлюбі у сторін народилася дочка - [PERSON] , [INFO] . На підставі постанови Липовецького районного народного суду від 17.06.1996 року, з відповідача на користь позивача повинні були стягуватись аліменти на утримання дочки у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 1/4 мінімального заробітку щомісячно, починаючи з 17.06.1996р. до її повноліття. У встановленому на той час порядку, виконавчий лист для його виконання було передано судом безпосередньо судовому виконавцеві за місцем проживання відповідача. Відповідач ніде не працював, тому сплату аліментів здійснював нерегулярно, шляхом поштових переказів. Востаннє 30.06.2003р. відповідач перерахував 300 грн. як заборгованість за 2000-2003р. [INFO] дитина досягла повноліття. Станом на цю дату рішення суду в повному обсязі не було виконано. Позивачкою нараховано заборгованість по аліментам за період з 01.07.2003 року по 18.11.2010 року, виходячи з розміру ј частини мінімальної заробітної плати, у сумі 13892,30 грн. Також позивач вказує, що донька після закінчення школи вступила на навчання у Житомирський державний університет ім. Івана Франка, де навчалася з 01.09.2010р. по 30.06.2014р. на денній формі навчання. Згідно договору №592 від 26.08.2010р. плата за весь строк надання освітньої послуги становила 34000,00 грн., яка позивачем сплачена повністю. Позивач зверталася до відповідача з вимогою надання коштів на навчання дитини, але відповідач коштів на навчання доньки не надавав. Тому, позивач просить стягнути з відповідача половину від вартості навчання в сумі 17 000,00 грн. Також, з огляду на фактичні затрати на утримання доньки у період навчання у вищому навчальному закладі за денною формою навчання з відповідача підлягають стягненню аліменти на повнолітню дочку за період з 18.11.2010р. по 18.11.2013р. в сумі 38 159,00 грн. Ухвалою суду від 27.08.2019 року вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , яка на праві власності належить [PERSON] , в межах суми заявлених позовних вимог - 82943,60 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Від позивача надійшла заява про проведення розгляду справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, судова повістка повернулась на адресу суду не врученою адресату. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, на підставі ст.ст. 211, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін та постановити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 12.10.1991 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, було розірвано 04.06.1998 року. (а.с. 6, 8) Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що вбачається із копії свідоцтва про народження. (а.с. 5). Постановою Липовецького районного народного суду Вінницької області від 17.06.1996 року було стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини всіх видів заробітку,але не менше ј частини мінімального заробітку щомісячно, починаючи з 17.06.1996 року до її повноліття. (а.с. 7) Згідно копії договору №592 від 26.08.2010 року про навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації або про надання додаткових освітніх послуг навчальним закладом, [PERSON] , за рахунок коштів [PERSON] , у період з 01.09.2010 року по 30.06.2014 року навчалася у Житомирському державному університеті імені Івана Франка за денною формою навчання. Загальна вартість освітньої послуги становила 34000,00 грн. (а.с. 11) Згідно довідки №81 від 03.06.2019 року, яка видана Житомирським державним університетом імені Івана Франка, плата за навчання у розмірі 34000,00 грн. внесена у повному обсязі. Статтею 180 Сімейного кодексу України закріплено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Крім того, статтею 27 Конвенції про права дитини передбачено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Саме шляхом стягнення аліментів в примусовому порядку, в даному випадку, реалізовується право дитини на належне утримання. Порядок стягнення аліментів на утримання дітей до 01.01.2004 року визначався главою 12 Кодексу про шлюб та сім`ю України, а з 01.01.2004 року визначається ст.ст. 194-197 Сімейного кодексу України та ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Згідно частин 3-5 ст. 93 Кодексу про шлюб та сім`ю України, заборгованість по аліментах визначається, виходячи з фактичного заробітку (доходу), одержаного відповідачем за час, протягом якого не провадилося стягнення. Якщо відповідач у цей період не працював або якщо не будуть пред`явлені документи, які підтверджували б його заробіток (доход), заборгованість визначається, виходячи із заробітку (доходу), одержуваного на час стягнення заборгованості, а для осіб, які працювали за контрактом в іноземній державі, - виходячи з розміру ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на час проведення розрахунків. Розмір заборгованості по аліментах обчислюється державним виконавцем, а при наявності спору питання про розмір заборгованості вирішується судом. Стягнення заборгованості повинно провадитися незалежно від досягнення повноліття особою, на утримання якої були присуджені аліменти. Як визначено частиною 4 ст. 194 Сімейного кодексу України, заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, - до досягнення нею двадцяти трьох років. Відповідно до ст. 195 Сімейного кодексу України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості, але працює на час визначення її розміру, заборгованість визначається із заробітку (доходу), який він одержує. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника відповідної кваліфікації або некваліфікованого працівника для даної місцевості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. Статтею 74 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду. Згідно із частиною третьою цієї статті, розмір заборгованості по аліментах визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення виходячи з фактичного заробітку (доходів), одержаного боржником за час, протягом якого стягнення не провадилося, або одержуваного ним на момент визначення заборгованості у твердій грошовій сумі або у відсотковому відношенні. Якщо боржник в цей період не працював, заборгованість визначається виходячи з середньої заробітної плати для даної місцевості. Державний виконавець у разі надходження виконавчого документа повинен підрахувати розмір заборгованості по аліментах і повідомити про нього стягувача і боржника. У частині дев`ятій статті 74 Закону України від «Про виконавче провадження» зазначено, що спір щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи в порядку, встановленому законом. Отже, порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 74 «Про виконавче провадження», відповідно до частини дев`ятої якої суд вирішує питання заборгованості лише в разі спору про її розмір. Таким чином, діючим законодавством передбачено стягнення заборгованості із сплати аліментів не шляхом ухвалення судового рішення, а в межах виконавчого провадження. З поданої позовної заяви не вбачається спору про розмір заборгованості по аліментам, тому відсутні підстави для вирішення судом питання про стягнення заборгованості по аліментам. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18). Відповідно до ч. 1 ст. 196 Сімейного кодексу України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно приписів Цивільного процесуального кодексу України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 статті 78). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (стаття 80). Частиною 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 5 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Так, відповідно до приписів ст. 195 Сімейного кодексу України та ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року, заборгованість по аліментам визначається державним виконавцем, отже, згідно положень ч. 2 статті 78 Цивільного процесуального кодексу України, не може бути доведена іншими засобами, окрім відомостей, наданих державним виконавцем. Позивач у позові вказує, що постанова суду про стягнення аліментів з відповідача була передана для виконання судовому виконавцю. Також, матеріали справи містять копії запитів, які направлялися адвокатом Козловим А.І. в інтересах [PERSON] до Кам`яно-Бузького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області з метою отримання відомостей щодо стану виконання постанови Липовецького районного народного суду від 17.06.1996 року про стягнення аліментів та розміру заборгованості по аліментах. Однак, позивачем до матеріалів справи не долучено довідки чи будь яких інших документів, виданих державним виконавцем, з яких можна було б встановити порядок сплати відповідачем аліментів та наявність заборгованості по аліментах та її розміру. Клопотання про витребування доказів до суду позивачем не заявлялося. Таким чином, матеріали справи не містять доказів, з яких можливо встановити порядок сплати аліментів відповідачем (коли у якому розмірі відповідач сплачував аліменти, періоди, за які слід нараховувати пеню), а також наявність заборгованості по аліментам та її розміру, отже відсутні дані для нарахування пені, а також відсутні докази, які поза розумним сумнівом підтверджують наявність заборгованості по аліментам, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення пені по аліментам. Частинами 1, 2 ст. 199 Сімейного кодексу України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Згідно ч. 1 ст. 200 Сімейного кодексу України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. Відповідно до ст. 201 Сімейного кодексу України, до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. У позові позивач вказує, що у період навчання дитини у Житомирському державному університеті ім. Івана Франка, несла витрати на утримання дочки, тому на підставі ст. 199, 200 Сімейного кодексу України, просить стягнути з відповідача 38159,00 грн. аліментів на повнолітню дочку за період з 18.11.2010 року по 18.11.2013 рік, які нараховані позивачем, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У тексті позовної заяви позивач вказує, що зазначена сума є аліментами на утримання повнолітньої дитини, однак у прохальні частині зазначено, що ці кошти є додатковими витратами на утримання повнолітньої дитини. Також просить стягнути додаткові витрати на утримання повнолітньої дитини, які понесені позивачкою на оплату її навчання у Житомирському державному університеті ім. Івана Франка, у розмірі 17000,00 грн. Як зазначено вище, розмір аліментів, який має стягуватися на утримання повнолітньої дитини на період її навчання, визначається судом. Однак, позивачем не надано доказів того, що вона зверталася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, та що судом було встановлено їх розмір. Згідно частини 2 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Частиною 4 ст. 194 Сімейного кодексу України, заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, - до досягнення нею двадцяти трьох років. Отже, на підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що у даних правовідносинах відсутні підстави для стягнення аліментів на повнолітню дитину у зв`язку з її навчанням за минулий час, оскільки всупереч приписам ч. 2 ст. 191 Сімейного кодексу України, доказів того, що позивач вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від сплати аліментів, матеріали справи не містять. Крім того, з часу існування підстав для стягнення аліментів до моменту звернення позивача до суду, минуло більше трьох років. Також відсутні підстави для стягнення заборгованості по сплаті аліментів на повнолітню дитину, оскільки відсутні докази того, що такі аліменти присуджувалися судом та по їх сплаті існує заборгованість. Крім того, на момент звернення до суду, дочка, на яку позивач просить стягнути аліменти у зв`язку з навчанням, досягла віку 26 років, а згідно ч. 4 ст. 194 Сімейного кодексу України заборгованість за аліментами, які стягуються на утримання повнолітньої дитини, стягується до досягнення нею двадцяти трьох років. Статтею 185 Сімейного кодексу України встановлено, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Отже, виходячи з аналізу статті 185 Сімейного кодексу України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Разом з тим статтею 199 Сімейного кодексу України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах, правовідносини обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 Сімейного кодексу України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Саме такі висновки щодо застосування статті 185 СК України висловлені в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року № 6-1296цс15 та повторені у постанові Верховного Суду № 622/373/16-ц від 29.01.2018 року. Таким чином, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 Сімейного кодексу України не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу. Отже, положеннями Сімейного кодексу України не передбачено права на стягнення додаткових витрат на утримання повнолітньої дитини. Однак, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , [INFO] , навчалася у Житомирському державному університеті імені Івана Франка з 01.09.2010 року по 30.06.2014 року, а повноліття досягла [INFO] . Згідно копії договору №592 від 26.08.2010 року про навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації або про надання додаткових освітніх послуг навчальним закладом, загальна вартість освітньої послуги становила 34000,00 грн. Згідно довідки №81 від 03.06.2019 року, яка видана Житомирським державним університетом імені Івана Франка, плата за навчання у розмірі 34000,00 грн. внесена у повному обсязі. Позивач у позові просить стягнути з відповідача половину вартості навчання дитини у сумі 17000,00 грн. Таким чином, додаткові витрати на дитину [PERSON] , які пов`язані з її навчанням у вищому навчальному закладі, за період з 01.09.2010 року по 18.11.2010 року, підлягають стягненню з відповідача, оскільки у вказаний період дитини повноліття ще не досягла, отже відповідно до ст. 185 Сімейного кодексу України, позивач має право на стягнення додаткових витрат на дитину. Тривалість навчання [PERSON] у Житомирському державному університеті імені Івана Франка за період 01.09.2010 року по 30.06.2014 року становила 1398 календарних днів. Період, за який підлягають стягненню додаткові витрати - з 01.09.2010 року по 18.11.2010 року, що становить 77 календарних днів, отже додаткові витрати на дитину за вказаний період становлять 936,34 грн. (17000/1398х77=936,34 грн.). На підставі вищевикладеного, позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, та з відповідача [PERSON] підлягають стягненню додаткові витрати на дитину у сумі 936,34 грн. У решті вимог позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судовогозбору 908,00 грн.

Outcome: partial