overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що в період з 01.04.2015 року по 31.12.2017 року працювала на посаді головного бухгалтера в товаристві відповідача, з 01.01.2016 року по 30.11.2017 року нею було сплачено власних коштів на потреби відповідача в сумі 53460,57 грн.. Посилаючись на положення ст.1002, 1007 ЦК України, 116 КЗпП України просила стягнути з відповідача на її користь витрачені підзвітні кошти в сумі 53460,57 грн.. Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачем відзив на позовну заяву та інших заяв не подано. Дослідивши подані позивачем письмові докази та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне : Судом встановлено, що позивач, заявивши вимогу про стягнення з відповідача на її користь коштів в сумі 53460,57 грн., вважає ці кошти розрахунковими, оскільки посилається на положення ст.116 КЗпП України, відповідно до якої при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Вказана норма трудового законодавства регулює правовідносини щодо оплати праці працівника. Структура заробітної плати визначена ст.2 Закону України «Про оплату праці». В той же час, позивач зазначає, що ці кошти були внесені нею на оплату послуг, канцтоварів. Тобто, фактично кошти являються запозиченими позивачем відповідачеві. При цьому, будь-яких належних доказів, якими є документи про вчинення фінансової операції на користь юридичної особи, що підтверджував би зарахування таких коштів на відповідні рахунки, позивачем не представлено. Враховуючи, що кошти в сумі 53460,57 грн. не являються заробітною платою позивача, то положення ст.116 КЗпП України до спірних правовідносин застосовано бути не може. Вказані позивачем ст.1002 та 1007 ЦК України регулюють правовідносини, які виникають з договору доручення, однак позивачем не подано доказів того, що між нею та відповідачем було укладено договір доручення. Отже, і вищевказані правові норми не регулюють спірних правовідносин. За таких обставин суд дійшов висновку, що заявлена вимога є необґрунтованою, тому задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed
Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що з 03.09.2012 року є власником 1/4 частки житлового будинку [ADDRESS] . Має намір продати свою частку іншому співвласнику, однак дізналась, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна міститься запис від 05.04.2006 року про заборону на будинок [ADDRESS] , накладений Коростенською міською державною нотаріальною конторою, який внесено на підставі повідомлення №213 від 08.12.1951 року Облкомунбанку про накладення заборони на будинок [ADDRESS] , який належав [PERSON] . Просила накладену заборону зняти. Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, відповідач проти їх задоволення вимоги не заперечив. Дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне : Судом встановлено, що позивач відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.09.2020 року є власником 1/4 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Право власності позивача зареєстровано 03.09.2020 року. Попереднім власникам 1/2 частини будинку була спадкодавець позивача [PERSON] . Згідно інформаційної довідки №225692491 від 26.09.2020 року з ДРРПНМ про реєстрацію права власності розділ «Відомості з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна» містить дані про те, що 05.04.2006 року відповідачем на підставі повідомлення Облкомунбанк від 08.12.1951 року №213 було зареєстровано обтяження на будинок [ADDRESS] як жиле приміщення [PERSON] . Зазначене свідчить про те, що вищевказане обтяження стосувались майна іншої особи, однак рахується як обтяження, що накладено на майно, яке на даний час належить позивачеві. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи, що реєстрація відповідачем обтяження на майно позивача створює перешкоди в реалізації права на розпорядження належним позивачеві майном, позов підлягає задоволенню. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що з 04.08.2000 року по 29.07.2014 року вони перебували в шлюбі. Під час перебування в шлюбі придбали квартиру [ADDRESS]. Просила вказану квартиру визнати спільною сумісною власністю подружжя, поділити її в рівних частинах, виділити їй 1/2 ідеальну частину квартири та визнати за нею право власності на неї, право власності на 1/2 частину квартири відповідача припинити. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Відповідач позов визнав. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріалами справи, суд дійшов висновку про наступне : Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо поділу спільного майна подружжя, який регулюється положеннями глави 7 Сімейного кодексу України (далі: СК України), ст.368 Цивільного кодексу України (далі: ЦК України). Згідно ст.60,ч.2 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об′єктом права спільної сумісної власності подружжя. Закон (ст.368,ч.3 ЦК України) зазначає, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Сторонами під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу 28.03.2003 року придбано квартиру [ADDRESS], яка зареєстрована на відповідача. Відповідачем позов визнано. За таких обставин, позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що з 05.05.2008 року по 31.10.2013 року працювала на підприємстві відповідача. Після звільнення відповідач розрахунок з нею не провів, на час звернення до суду не виплатив 23984,34 грн. розрахункових коштів. Просить стягнути на її користь вказані кошти. Позивач свої вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, справу розглядати в її відсутність. Відповідач належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду. Його представник в судове засідання не з'явився, по причини повторної неявки не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не заявив, заперечень щодо позовних вимог не надав. За таких обставин справу розглянуто заочно у відсутність сторін. Дослідивши в судовому засіданні письмові матеріалами справи та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне: Судом встановлено, що між сторонами виник спір в сфері трудових правовідносин з приводу невиплати розрахункових коштів при звільненні працівника, який регулюється нормами трудового законодавства. Позивач з 05.05.2008 року по 31.10.2013 року працювала на підприємстві відповідача. Ці обставини підтверджені такими доказами, як копія трудової книжки з внесеними до неї записами про наказ №116к від 05.05.2008 року та наказ №4к від 31.10.2013 року. Згідно наданої відповідачем довідки №60 від 02.12.2013 року станом на 01.12.2013 року відповідач заборгував позивачеві 23984,34 грн. розрахункових коштів. Достовірність вказаної суми відповідачем не спростована. Інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи (пропущення строку позовної давності тощо), та докази на їх підтвердження відсутні. З установлених обставин випливає, що відповідачем при звільненні позивача були порушенні положення ст.116 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), відповідно до якої при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Враховуючи вказане, позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що з 09.07.1983 року вони перебувають в шлюбі. Під час перебування в шлюбі 18.10.1994 року придбали квартиру [ADDRESS] , нежитлове підвальне приміщення з добудовою за адресою: [ADDRESS] , право власності на яке зареєстровано на відповідача. Просила поділити спільне майно у виді квартири [ADDRESS] , нежитлове підвальне приміщення з добудовою за адресою: [ADDRESS] , виділивши їй та відповідачеві по 1/2 його частини, визнати за ними право власності на виділену частину. Справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач належним чином повідомлений про судовий розгляд з 09.06.2020 року, відзиву на позов не подав. Дослідивши письмові матеріалами справи, суд дійшов висновку про наступне : Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо поділу спільного майна подружжя, який регулюється положеннями глави 7 Сімейного кодексу України (далі: СК України), ст.368 Цивільного кодексу України (далі: ЦК України). Згідно ст.60,ч.2 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Закон (ст.368,ч.3 ЦК України) зазначає, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Сторони перебувають в шлюбі з 09.07.1983 року. який зареєстровано на відповідача. 18.10.1994 року на підставі договору купівлі-продажу було придбано квартиру [ADDRESS] , 12.08.2011 року на підставі рішення виконкому Коростенської міської ради від 03.08.2011 року №476 було придбано нежитлове підвальне приміщення з добудовою за адресою: [ADDRESS] , право власності на які зареєстровано на відповідача. Відповідач доводи позивача не оспорив та не спростував. Таким чином, позивачем доведено, що вказане в позові майно є її спільним з відповідачем майном, яке на час судового розгляду існує та зареєстровано за відповідачем. За таких обставин, суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що з 09.07.1983 року вони перебувають в шлюбі. Під час перебування в шлюбі 26.12.2006 року за 86920,83 грн. придбали легковий автомобіль марки Мітсубіші Лансер номер кузова [NUMBER] д.н.з. [NUMBER] , право власності на який зареєстровано на відповідача. Просила поділити спільне майно у виді автомобіля, виділивши їй та відповідачеві по 1/2 його частини, визнати за ними право власності на виділену частину. Справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач належним чином повідомлений про судовий розгляд з 22.10.2020 року, відзиву на позов не подав. Дослідивши письмові матеріалами справи, суд дійшов висновку про наступне : Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо поділу спільного майна подружжя, який регулюється положеннями глави 7 Сімейного кодексу України (далі: СК України), ст.368 Цивільного кодексу України (далі: ЦК України). Згідно ст.60,ч.2 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Закон (ст.368,ч.3 ЦК України) зазначає, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Сторони перебувають в шлюбі з 09.07.1983 року. Позивач заявила вимогу про поділ як спільного майна подружжя транспортного засобу, який було придбано 26.12.2006 року. Факт придбання автомобіля позивач підтверджує договором купівлі-продажу №1116 від 26.12.2006 року, додатком №1 до нього, актом приймання-передачі від 26.12.2006 року, міжнародною товарно-транспортною накладною про ввезення на територію України транспортного засобу (а.с.7-11). Вказані документи підтверджують лише факт ввезення до України та придбання відповідачем у 2006 році транспортного засобу, однак докази того, що таке майно пройшло відповідну державну реєстрацію, що, враховуючи його вид (транспортний засіб), має підтверджуватись свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу встановленого зразка або підтвердженням органу, який здійснює державну реєстрацію транспортних засобів, отримало вказаний в позовній заяві державний номерний знак та на даний час таке майно є в наявності та зареєстровано за відповідачем, суду не подані. Враховуючи, що позивачем не подано доказів існування майна на час заявлення вимоги про його поділ та його реєстрації за відповідачем, вимоги є необґрунтованими, тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed
Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що з 14.02.2009 року вони перебувають в шлюбі, з травня 2019 року спільне проживання припинили. Під час перебування в шлюбі придбали автомобіль марки Ніссан Е-КСТРИЛ д.н.з. [NUMBER] вартістю 250000 грн., який зареєстрований на відповідача. Після припинення сімейних відносин відповідач забрав автомобіль та користується ним одноособово. Просила визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля марки Ніссан Е-КСТРИЛ д.н.з. [NUMBER] . Справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач належним чином повідомлений про судовий розгляд з 07.02.2020 року, відзиву на позов не подав. Дослідивши письмові матеріалами справи, суд дійшов висновку про наступне : Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо поділу спільного майна подружжя, який регулюється положеннями глави 7 Сімейного кодексу України (далі: СК України), ст.368 Цивільного кодексу України (далі: ЦК України). Згідно ст.60,ч.2 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Закон (ст.368,ч.3 ЦК України) зазначає, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Сторони перебувають в шлюбі з 14.02.2009 року. 12.03.2011 року було придбано автомобіль марки Nissan X-TRAIL VIN JN1TCNT31U0304742 р.н. [NUMBER] , який зареєстровано на відповідача. Відповідач доводи позивача не оспорив та не спростував. Таким чином, позивачем доведено, що вказане в позові майно є її спільним з відповідачем майном, яке на час судового розгляду існує та зареєстровано за відповідачем. За таких обставин, суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити. Позивач звільнена від сплати судового збору, відповідач про своє право на звільнення від сплати судового збору не заявив, тому несплачений позивачем при поданні позову судовий збір стягується з відповідача. Ухвалою Коростенського міськрайонного суду від 05.12.2019 року за заявою позивача про забезпечення позову було застосовано забезпечення позову у виді накладення арешту на спірний автомобіль, який відповідно до положень ст.158 ч.7,ч.8 ЦПК України продовжує діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням законної сили. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що з 14.02.2009 року вони перебувають в шлюбі, з травня 2019 року спільне проживання припинили. Під час перебування в шлюбі придбали автомобіль марки Ніссан Е-КСТРИЛ д.н.з. [NUMBER] вартістю 250000 грн., який зареєстрований на відповідача. Після припинення сімейних відносин відповідач забрав автомобіль та користується ним одноособово. Просила визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля марки Ніссан Е-КСТРИЛ д.н.з. [NUMBER] . Справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач належним чином повідомлений про судовий розгляд з 07.02.2020 року, відзиву на позов не подав. Дослідивши письмові матеріалами справи, суд дійшов висновку про наступне : Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо поділу спільного майна подружжя, який регулюється положеннями глави 7 Сімейного кодексу України (далі: СК України), ст.368 Цивільного кодексу України (далі: ЦК України). Згідно ст.60,ч.2 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Закон (ст.368,ч.3 ЦК України) зазначає, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Сторони перебувають в шлюбі з 14.02.2009 року. 12.03.2011 року було придбано автомобіль марки Nissan X-TRAIL VIN [NUMBER] р.н. [NUMBER] , який зареєстровано на відповідача. Відповідач доводи позивача не оспорив та не спростував. Таким чином, позивачем доведено, що вказане в позові майно є її спільним з відповідачем майном, яке на час судового розгляду існує та зареєстровано за відповідачем. За таких обставин, суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити. Позивач звільнена від сплати судового збору, відповідач про своє право на звільнення від сплати судового збору не заявив, тому несплачений позивачем при поданні позову судовий збір стягується з відповідача. Ухвалою Коростенського міськрайонного суду від 05.12.2019 року за заявою позивача про забезпечення позову було застосовано забезпечення позову у виді накладення арешту на спірний автомобіль, який відповідно до положень ст.158 ч.7,ч.8 ЦПК України продовжує діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням законної сили. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що з 14.10.2005 року є власником будинку [ADDRESS] . У 2020 році довідалась, що в ЄРЗВМ мітиться запис від 06.10.2009 року №500092 та від 06.12.2011 р. №31450290 про арешт майна. Арешт було накладено у виконавчому провадженні №31450290. На заяву до відповідача про зняття арешту отримав відповідь, що виконавчих документів на виконанні не перебуває. Просила зняти арешт з належного їй нерухомого майна, накладений постановами державного виконавця Коростенського МРВ ДВС від 06.10.2009 р. №500092 та від 06.12.2011 р. №31450290. Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про судовий розгляд, проти задоволення позовних вимог не заперечив, відзив не подав. Дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне : Судом встановлено, що позивач з 14.10.2005 року є власником будинку [ADDRESS] . В ЄРЗВМ мітяться записи від 06.10.2009 року №500092 та від 29.03.2012 р. №31450290 про арешт майна. Арешт було накладено у виконавчих провадженнях №31450290, №15081236, які завершені відповідно 26.02.2015 року та 22.10.2009 року. При завершенні виконавчих проваджень арешт припинено не було. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи, що реєстрація відповідачем обтяження на майно позивача створює перешкоди в реалізації права на розпорядження належним позивачеві майном, позов підлягає задоволенню. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що з 19.12.2009 року вони перебувають в шлюбі, з липня 2019 року спільне проживання припинили. Під час перебування в шлюбі придбали автомобіль марки Фольксваген Крафтер 2014 р.в. д.н.з. [NUMBER] вартістю 220000 грн., зареєстрований на відповідача, автомобіль Ніссан 2010 р.в. д.н.з. [NUMBER] вартістю 220000 грн., зареєстрований на відповідача. Просила здійснити поділ спільного майна подружжя, виділити їй у власність автомобіль Фольксваген Крафтер 2014 р.в. д.н.з. [NUMBER] вартістю 220000 грн., виділити у власність відповідача автомобіль Ніссан 2010 р.в. д.н.з. [NUMBER] вартістю 220000 грн.. Справа розглянута за правилами спрощеного провадження. Відповідач належним чином повідомлений про судовий розгляд з 16.11.2019 року, відзиву на позов та будь-яких інших заяв чи клопотань не подав. Дослідивши письмові матеріалами справи, суд дійшов висновку про наступне : Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо поділу спільного майна подружжя, який регулюється положеннями глави 7 Сімейного кодексу України (далі: СК України), ст.368 Цивільного кодексу України (далі: ЦК України). Згідно ст.60,ч.2 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Закон (ст.368,ч.3 ЦК України) зазначає, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Сторони перебувають в шлюбі з 19.12.2009 року. Відповідачем 13.04.2012 року було придбано автомобіль марки Nissan Teana 2010 р.в. р.н. [NUMBER] , 17.11.2018 року було придбано автомобіль марки Volksvagen Crafter 2014 р.в. р.н. [NUMBER] . Відповідач доводи позивача не оспорив та не спростував. Таким чином, позивачем доведено, що вказане в позові майно є її спільним з відповідачем майном, яке існує та зареєстровано за відповідачем на час судового розгляду. За таких обставин, суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити. Понесені позивачем судові витрати на сплату судового збору стягуються з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved