Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-03 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування від 04.11.2003 року квартири [ADDRESS], укладеним між [PERSON] та [PERSON], визнати недійсними договори купівлі-продажу вищезазначеної квартири від 18.12.2003 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] і від 30.01.2004 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] Позов обґрунтовує тим, що відповідач [PERSON] являється її матір»ю, яка 06.01.1967 року зареєструвала шлюб з її батьком [PERSON]. В період проживання в зареєстрованому шлюбі батьки, 16.07.1997 року за договором купівлі-продажу, придбали вищезазначену квартиру. Договір купівлі-продажу нотаріально посвідчений на ім»я відповідачки [PERSON]. 06.10.2001 року помер батько [PERSON] Після його смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину вказаної квартири, спадкоємцями померлого за законом були вона та мати, а тому вона успадкувала 1/4 частину вказаної квартири, так як дана квартира була спільною сумісною власністю подружжя і після смерті батька була заведена спадкова справа із її заявою та заявою матері про прийняття спадщини. На даний час нотаріус відмовив їй видати свідоцтво про спадщину, так як з 29.09.2005 року власником квартири є друга особа [PERSON] В зв»язку з тим, що строк на отримання свідоцтва про право на спадину не встановлено, відповідач [PERSON] скористалась цією обставиною та подарувала квартиру разом з її часткою спадщини своєму сину відповідачу [PERSON], який, в свою чергу, продав квартиру відповідачці [PERSON], а вона продала квартиру відповідачці [PERSON] Вказані договори були вчинені протягом трьох місяців. Відповідач [PERSON] продала квартиру з метою позбавити її спадщини, а тому посилаючись на вимоги статей 203,215, 1296 ЦК України, просить задовольнити позов. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, посилаючись на викладені в ньому обставини та просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, надала суду заперечення та посилаючись на викладені в них обставини просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, надала суду письмові пояснення відповідача та заяву про застосування строків позовної давності до даних правовідносин та просила відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилась, про час та місце слухання справи повідомлялась через засоби масової інформації - газету «Народне слово», причини неявки суду не сповістила. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, надала суду заяву про застосування строків позовної давності до даних правовідносин та просила відмовити в задоволенні позову. Представник тертої особи Кіровоградської державної нотаріальної контори № 1 в судове засідання не з»явився, про час та місце слухання справи повідомлений, надав суду повідомлення про розгляд справи без участі представника. Суд, заслухавши пояснення позивачки, відповідачки, представників сторін, допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Приписами ч. 1 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Крім цього ст. 16 цього ж Кодексу зазначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і одним із способів такого захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Судом встановлено, що 13.03.2015 року позивач [PERSON] звернулась до державного нотаріуса Кіровоградської державної нотаріальної контори № 1 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON], який помер 06 жовтня 2001 року на 1/2 частину квартири № 24, що знаходиться в м. Кіровограді по проспекту Комуністичному, 12 та отримала відмову у вчинення нотаріальної дії. Дана відмова мотивована тим, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві (пп. 4.15 п.4 глави 10. Розділу ІІ Порядку). Відповідно до п. п. 4.18 п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки) нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз»яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Судом встановлено, та не оспорюється сторонами у справі, що квартира [ADDRESS] була спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], шлюб між якими зареєстрований 06.01.1967 року, на підставі договору купівлі-продажу від 16.07.1997 року за № 1578. Після смерті [PERSON], померлого 06.10.2001 року (актовий запис № 2764), Першою кіровоградською державною нотаріальною конторою 22.10.2001 року заведена спадкова справа № 654, яка містить заяви про прийняття спадщини двох спадкоємців: доньки спадкодавця позивачки [PERSON] та дружини померлого відповідачки [PERSON] Відповідно до ч.1 ст. 529 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємцями першої черги за законом у рівних частках після смерті [PERSON] є його донька позивач [PERSON] та дружина відповідач [PERSON] Реєстрація у держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на ? частку у праві спільної сумісної власності подружжя на вказану квартиру за [PERSON] відсутня, а тому нотаріус позбавлений можливості видати свідоцтво про право на спадщину на частку квартири, яка є часткою у спільному майні подружжя. Право позивачки на 1/4 частину спірної квартири не оспорюється сторонами по справі. Як чинне на час прийняття спадщини позивачкою законодавство (статті 560, 561 ЦК УРСР 1963 року) та і норми діючого на цей час законодавства (статті 1296-1298 ЦК України) не обмежують спадкоємців терміном, протягом якого вони мали право одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до норм ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України, на яку посилаються представники відповідачів [PERSON] та [PERSON], дійсно на спадкоємця покладено обов»язок звернутись за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно, проте нормами даної статті, так само як і іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов»язку. Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину (позиція Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»). Судом встановлено та підтверджується сторонами у справі, що 04.11.2003 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири [ADDRESS]. Згідно з вимогами статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Враховуючи те, що цивільні відносини між сторонами виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції 2003 року, суд вважає необхідне при вирішенні даної справи застосувати положення Цивільного кодексу УРСР за від 18.07.1963 року, які також кореспондують вищезазначені норми. Зокрема, ст. 243 ЦК (в редакції 1963 року) визначено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування є реальним і вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Статтею 153 ЦК (в редакції 1963 року) визначено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в у потрібній у належних випадках формі за всіх істотних умов досягнуто згоди. Істотними умовами є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що в момент посвідчення договору не враховано право позивачки на її частку, як спадкоємця померлого [PERSON] З довідки Обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне об»єднане бюро технічної інвентаризації» від 04.03.2015 року вбачається, що відповідно до матеріалів інвентарної справи [PERSON] подарувала квартиру [ADDRESS] [PERSON] (договір дарування від 04.11.2003 року № 3-2893); [PERSON] продав вказану квартиру [PERSON] (договір купівлі-продажу від 18.12.2003 року № 3954), [PERSON] продала вказану квартиру [PERSON] (договір купівлі-продажу від 30.01.2004 року № 256). На підставі рішення Кіровоградського виконкому міської ради від 28.09.2005 року № 1325 видане свідоцтво про право власності від 29.09.2005 року № 773 в обмін договору купівлі-продажу від 30.01.2004 року № 265, на підставі якого власником даної квартири на даний час є [PERSON]. Відповідно до вимог ч.1 ст. 215 ЦК України та згідно роз»яснень Пленуму Верховного Суду України п.7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинен мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що договір дарування від 04.11.2003 року квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] є недійсним в частині відчуження 1/4 частини вищезазначеної квартири. Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину, а тому позовні вимоги позивачки в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] (договір купівлі-продажу від 18.12.2003 року № 3954), між [PERSON] та [PERSON] (договір купівлі-продажу від 30.01.2004 року № 256). Щодо заявлених представниками відповідачів [PERSON] та [PERSON] клопотань про застосування строків позовної давності до даних правовідносин, суд відмічає наступне: згідно з вимогами ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналась або могла дізнатись про порушення свого права чи про особу, яка його порушила. Позивач звернулась до нотаріальної контори 13.03.2015 року, а тому суд приходить до висновку, що саме з цього часу вона дізналась про порушення свого права і заява про застосування строку позовної давності до даних правовідносин задоволенню не підлягає. Ці обставини не спростовуються поясненнями свідка [PERSON] щодо того, що позивач знала обставини відчуження квартири. Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційної до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи викладене, надану позивачкою квитанцію про понесення судових витрат в сумі 243,60 грн., суд присуджує на користь позивачки судові витрати в розмірі 60,90 грн. з відповідача [PERSON] На підставі викладеного і ст. ст. 153, 243, 529 ЦК УРСР, ст. ст. 203, 215, 256, 638, 1268. 1297 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: partial