Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-31 00:00:00

Позивач звернувся із вимогами, якими ставить на розгляд суду питання про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсними актів про право власності на земельні ділянки та витребування майна з чужого незаконного володіння. Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що орган місцевого самоврядування, на переконання позивача, видав земельні ділянки за рахунок земель наданих у постійне користування позивачеві, чим порушив права останнього. Із свого боку, позивач не відчужував дані землі, як і не надавав дозволу на такі дії органу місцевого самоврядування. Оскільки відповідачі фізичні особи уклали між собою договори купівлі продажу щодо спірних земельних ділянок, позивачем заявлено вимоги про визнання недійними державних актів щодо даних земель та повернення їх у власність позивача шляхом правового механізму витребування майна. Провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання і клопотань щодо розгляду справи іншим чином від учасників справи не надходило. Так само відповідачі не скористались правом надання відзиву на позов в той час, коли належним чином та завчасно повідомлялись про існування даного судового провадження. Проаналізував матеріали надані позивачем судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідно ним правовідносини. Позивач є землекористувачем земельної ділянки загальною площею 15724,8 га з цільовим призначенням державних потреб (а.с.9-25). [PERSON] 11 січня 2018 року набула права власності на дві земельні ділянки площами 0,25 га та 0,30 га з цільовим призначенням для будівництва та, відповідно, ведення особистого селянського господарства, що розташована у с. Тригір`я Житомирського району Житомирської області та мають кадастрові номери 1822080600:03:002:0016 та 1822080600:03:002:0017 (а.с.26,27). 11 червня 2008 року Буківська сільська рада Житомирського району Житомирської області на 24-ій сесії 5-го скликання прийняла рішення, яким надала дозвіл [PERSON] \~ про передачу земельних ділянок у власність останньої площами 0,25 га та 0,30 з цільовим призначенням, відповідно, для будівництва та ведення особистого селянського господарства, що розташована у с. Тригір`я Житомирського району Житомирської області (а.с.28). 26 листопада 2008 року [PERSON] отримала акти на право власності на зазначені земельні ділянки (а.с.24-32). 11 січня 2018 року між відповідачами фізичними особами укладені договори купівлі продажу згадуваних раніше земельних ділянок (а.с.35-36). Проаналізував фактичні обставини справи на підставі доказів поданих позивачем, а інші суду не надавалось, як і не ставилось питання про витребування додаткових матеріалів, призначення експертизи тощо, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Суд наголошує, що дана справа розглядається за правилами цивільного процесуального законодавства. Основними засадами даного судочинства, серед інших, визначені принципи диспозитивності та змагальності. Дані принципи означають, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів поданих учасниками і, у даному випадку, не може збирати докази за власною ініціативою (принцип диспозитивності ст. 13 ЦПК України). Принцип змагальності означає, що кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається і несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами, а доказування не ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Крім цього, аналіз положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України, дає достатні та беззаперечні підстави стверджувати, що судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права. Підсумовуючи встановлене судом у сукупності із згадуваними нормами процесуального законодавства суд зазначає, що позивачем не доведено головний факт того, що земельні ділянки, які у свій час видавались відповідачці [PERSON] , та набувались у власність [PERSON] , входять у масив земельних ділянок, наданих у постійне користування позивача і тим самим, що взагалі порушуються права та законні інтереси останнього і саме такі права підлягають судовому захисту. Дійсно, як зазначалось раніше та встановлено з доказів, наданих позивачем, відповідачам надавались земельні ділянки на території с. Тригір`я Житомирського району Житомирської області. На території того ж населеного пункту позивач має в постійному користуванні землі. Разом з тим, суду на дослідження не надавалось доказів, що такі земельні ділянки відповідачів розташовані у масиві земель позивача. Посилання позивача на ту обставину, що розташування спірних земельних ділянок саме в межах землекористування земельних ділянок, ввірених позивачеві, підтверджується з план-схеми, складеної інженером позивача, судом вважається голослівним та не належним способом підтвердження даних обставин. В даному випадку та на переконання суду беззаперечним доказом накладення земельних ділянок, або видачу таких відповідачам за рахунок земель позивача були б висновки експертизи. Але правом призначення експертизи судом, або надання судового висновку за власним зверненням позивач не надав і суд, повторюю, позбавлений можливості радити або рекомендувати призначення чи не призначити певну експертизу або надавати чи не надавати певні докази. Одночасно, суд наголошує, що право сторонам, як надавати докази так і призначати експертиз роз`яснювалось ухвалою про призначення експертизи і тим самим суд виконав свій обов`язок визначений положеннями п. 3 ч. 5 ст. 12 ЦПК України, а порядок розгляду даної справи тобто в рамках спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання жодним чином не обмежував права сторін щодо реалізації їх процесуальних прав. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином суд констатує, що результати вирішення спору дають достатні підстави суду вважати, що надані матеріали не викривають підстав суду стверджувати, що права позивача були порушені діями відповідачів, щоб вимагало приймати рішення про задоволення позову. Результати вирішення спору не є підставами для розподілу судових витрати понесених позивачем. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed