Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду з зазначеним позовом в обґрунтування вимог, зазначила що вона є власником 1/2 частки квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про реєстрацію права власності. Квартира має загальну площу 49 кв.м., складається з двох жилих кімнат площею 11,9 кв.м. та 15 кв.м., кухні, ванної кімнати, вбиральні, коридору та вбудованих шаф. Відповідач є співвласником зазначеної квартири у розмірі 1/2 її частки. Між сторонами відсутнє взаєморозуміння щодо користування квартирою, відповідач не дає ключів від квартири позивачу, чим перешкоджає користуватися квартирою. Позивач має неповнолітню дитину сина [PERSON], [INFO], з відповідачем вони є сторонніми людьми, тому просить суд вселити її у спірну квартиру та виділити у користування житлову кімнату площею 15 кв.м., а відповідачу кімнату площею 11,9 кв.м. та зобов'язати ЖКП «Домовик» розділити особистий рахунок на власників квартири. Позивач та її представник [PERSON] в судове засідання не з'явились, представник позивача надала до суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності. Наполягала на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, з невідомих суду підстав, про день та час слухання справи було повідомлено належним чином. Представник третьої особи ЖКП «Домовик» також в судове засідання не з'явився, з невідомих суду підстав, про день та час слухання справи був повідомлений в установленому законом порядку. З огляду на те, що в справі є досить даних про права й взаємовідносини сторін, суд розглядає спір на підставі наявних у справі доказів і за згодою позивачки приймає рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенню ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником 1/2 частки квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про реєстрацію права власності, виданого приватним нотаріусом [PERSON] 22.07.2013 року, на підставі акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затвердженого начальником Жовтневого ВДВС Маріупольського міського управління юстиції від 15.07.2013 року. Право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 22.07.2013 року. Відповідно копії свідоцтва про право власності на житло виданого 04.10.1993 року Державним підприємством по ремонту та експлуатації житлового фонду «Жилищник», квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] та [PERSON] по 26,7 кв.м. [PERSON] помер [INFO], про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] видане Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області 13.01.2014 року. Відповідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] [PERSON], уклала шлюб 25.03.1994 року, внаслідок чого змінила прізвище на «[PERSON]». Виходячи з наведеного, відповідач [PERSON] є власником 1/2 частки квартири [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], виданого 13.08.1998 року Жовтневим відділом РАГС м.Маріуполя, позивач [PERSON] є матір'ю неповнолітньої дитини. Згідно технічного паспорту квартири [ADDRESS], квартира має загальну площу 52,7 кв.м., складається з двох жилих ізольованих кімнат площею 11,9 кв.м. та 15 кв.м., кухні, ванної кімнати, вбиральні, коридору та вбудованих шаф, лоджії. Таким чином, судом встановлено, що спірна квартира знаходиться у спільній сумісній власності позивача та відповідача та кожному з співвласників квартири належить по 1/2 частині квартирі. За положеннями ст.317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмеження в його здійснення. Відповідно до ст.ст.383 ЦК України, 150 ЖК Української РСР, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ст.155 ЖК Української РСР власник квартири чи її частки не може бути позбавлений права користування житловим приміщенням, крім випадків передбачених законом. Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно технічного паспорту спірна квартира складається з двох ізольованих кімнат, які мають обидві вихід на лоджію. У співвласників позивача ті відповідача немає домовленості про порядок володіння та користування спірною квартирою, яка є їхньою спільною частковою власністю. Виходячи з ідеальних часток сторін спору у спільній власності, які є рівними, формально кожний з співвласників має право отримати у користування житлову площу загальним розміром 13,5 кв.м, однак встановити такий порядок користування спірною квартирою, при якому були б дотримані ідеальні частки співвласників, технічно неможливо. Враховуючи, що всі кімнати є роздільними, мають площу 11,9 кв.м. та 15 кв.м., а також враховуючи, що позивач має неповнолітню дитину, то за таких обставин суд визначає порядок користування квартирою [ADDRESS], виділивши позивачу у користування житлову кімнату площею 15 кв.м., а відповідачу кімнату площею11,9 кв.м., залишивши у загальному користуванні, коридор, кухню, вбиральню, ванну кімнату, вбудовані шафи та лоджію. Такий порядок користування житловими кімнатами в квартирі є найбільш зручним і оптимальним для всіх мешканців квартири. Таким чином, суд приходить до переконання, що запропонований позивачем порядок користування спірною квартири не порушує права сторін, іншого порядку сторонами не запропоновано, тому позовні вимоги позивачки щодо встановлення порядку користування спірною квартирою, підлягають задоволенню. Отже, виходячи з аналізу змісту вказаних правових норм та встановлених судом обставин справи, суд вважає, що право позивача на користування житловою площею в квартирі, є похідним від його права власності на цю квартиру. Статтями 386, 391 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, позивач має право на усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення. Стосовно поділу особистих рахунків суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Захист цивільних прав це ні що інше як передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом. Однак такий спосіб має бути встановлений законом або договором. Отже, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Разом із тим, можливо отримати окремий особовий рахунок згідно частці, яка належним чином оформлена у власність. Правовідносини з обслуговування будинку й прибудинкової території, постачання електричної та теплової енергії, водопостачання і водовідведення тощо регулюються відповідними нормативно-правовими актами і здійснюються на договірних підставах. У разі задоволення вимоги щодо виділу особового рахунку, рішення суду вплине на права та/або обов'язки житлово-комунальних і енергопостачальних підприємств, які у даній справі не були залучені у якості третіх осіб, тому суд вважає неможлив розглянути дану вимогу позивача у конкретній справі. Відтак позивач, який звернувся до суду з метою упорядкування своїх обов'язків зі сплати комунальних платежів, має звернутися до житлово-комунальних і енергопостачальних підприємств для укладення відповідних договорів і тільки у разі виникнення спору подавати позов про захист споживчих прав. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги у частині поділу особистого рахунку задоволенню не підлягає.

Outcome: partial