Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-05 00:00:00

Позивач звернулась до Полтавського районного суду з позовом про встановлення об'єктів спільного майна подружжя та визнання права власності на частину спільного майна подружжя, обгрунтовуючи вимоги тим, що за час перебування у шлюбі позивачка та відповідач побудували спірний житловий будинок та у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], позивач була змушена звернутись до суду з даним позовом. В судове засідання представник позивача не з» явився попередньо надавши до суду заяви про зменшення позовних вимог та про розгляд справи без його участі, просив зменшені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, не повідомивши про причини неявки та їх поважність, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ч. 9 ст. 74 ЦПК України. За таких обставин, за згодою позивача проводиться заочний розгляд справи. В судове засідання представники третіх осіб: Супрунівської сільської ради Полтавського району та Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Полтавського районного управління юстиції не з'явились з невідомих суду причин, будучи належним чином повідомленим про час та місце судового засідання. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що зменшені позовні вимоги обґрунтовані частково та підлягає задоволенню в цій частині з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ч. 2 ст. 58 ЦПК України, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Судом встановлено і підтверджується матеріалами, що 06.08.1988 році між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Під час перебування у шлюбі у них народилась донька - [PERSON], [INFO]., яка перебуває на утриманні своєї матері - [PERSON].(а.с.8,9, 10) Згідно актів соціального інспектування Полтавського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, за місцем проживання Позивачки за адресою: [ADDRESS], неодноразово встановлювались факти жорстокого поводження батька з дитиною та дружиною (а.с.19, 20, 21 ). Як встановлено, вказані дії Відповідача зумовили той факт, що Позивач з донькою були змушені залишити свій будинок за адресою: [ADDRESS]. Згідно Рішення Полтавського районного суду від 30.07.2012р., встановлено, що позов [PERSON] було задоволено та розірвано шлюб між нею та Відповідачем. Судом також встановлено, що під час шлюбу сторонами було набуто спільне майно - житловий будинок з господарськими будівлями спорудами, що знаходяться за адресою: Полтавська область [ADDRESS] , який розташований на неприватизованій земельній ділянці (загальною площею 0,15 га), яка була виділена у користування Відповідачеві 22.01.1989 року, під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі (а.с. 25, 11-14). Також встановлено факт того, що у період з 1986 року по 1991 рік позивач та відповідач навчались у Харківському художньо-промисловому інституті на денній формі навчання, і тому не могли брати участь у будівництві вказаного будинку, а тому житловий будинок за адресою: [ADDRESS] був побудований господарським способом у період 1989 - 1990 років батьком Позивачки - [PERSON], що підтверджується квитанціями по закупівлі будівельних матеріалів, які виписані на його ім'я, а також на дівоче прізвище Позивачки - [PERSON].(а.с. 15, 16, 17, 18) , Отже, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто власністю - сторін у рівних частках, оскільки він був побудований під час перебування їх у шлюбі. Як встановлено, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами складається з наступного: житловий будинок «А-2», загальна площею 132 кв. м., житлова площа - 83кв.м., гараж «Б», сарай «Б1», вбиральня «Б2», погріб вхідний «б», який розташований на неприватизованій земельній ділянці площею 0,15 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS], та є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до звіту про оцінку майна від 23.01.2015 року житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] оцінено у суму 53856 грн. Однак, здійснити поділ спільного майна подружжя в позасудовому порядку позивачу не видалось можливим у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Згідно ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь - яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина і чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до ч 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом справа спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленністю між ними або шлюбним договором. Частиною 2 статтею 70 Сімейного кодексу України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Частиною 3 статті 70 Сімейного кодексу встановлено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Суд, враховує правову позицію викладену в абазці 4 пункту 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя » від 21.12.2007р. № 11, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК ( 2947-14 ) в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Судом встановлено, що відповідач не виконує свої батьківські обов'язки, а саме: не надавав та не надає матеріальної допомоги на утримання дитини та не бере участі у її вихованні, і яка перебуває на утриманні матері - [PERSON], а тому суд вважає за доцільно зменшити частку Відповідача в спільному сумісному майні подружжя з ? частини до 1/3 частини на користь Позивача та визначити її частину в спільному сумісному майні подружжя в розмірі 3/4. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частина 3 даної норми зазначає, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. На підставі ч. 2. ст. 120 Земельного кодексу України, за позивачем як за співвласником житлового будинку, що знаходиться на земельній ділянці, яка була виділена відповідачу, переходить право користування земельною ділянкою на тих самих умовах і в тому самому обсязі, що були і в попереднього землекористувача. Згідно зі ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується, державним актом. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе визнати за позивачем, право власності на 3/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходяться в [ADDRESS]. В частині заявлених вимог про визнання за позивачем права власності на неприватизовану земельну ділянку, - слід відмовити за безпідставністю, так як це не є компетенції суду а органами місцевого самоврядування. Судові витрати по справі на підставі ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial