Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом. Посилалась на те, що з 27.01.2006 року по 18.06.2011 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], під час якого і них народилось двоє дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які на даний момент проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. Вказувала на те, що в період шлюбу ними спільно з відповідачем було набуто наступне нерухоме майно, а саме - нежитлова будівля - склад готової продукції літ. В, цегляний, загальною площею 606,00 кв.м., розташований в [ADDRESS]. Вказане нерухоме майно було зареєстроване на відповідача. Крім того, зазначала, що рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 17.07.2012 року з [PERSON] на її користь на утримання їх спільних дітей було стягнуто аліменти, проте відповідач вказане рішення суду не виконує, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає у в'язку з чим станом на 01.04.2014 року у нього утворилась заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 62516 грн. У зв'язку з наведеним вважає, що розмір її частки у спільному майні подружжя слід збільшити до 2/3. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила нежилу будівлю-склад готової продукції літ. В по [ADDRESS] визнати спільною сумісною власністю подружжя, визнати за нею право власності на 2/3 частки вказаного майна, визнати за відповідачем право власності на 1/3 частку спірного майна, право спільної сумісної власності просила припинити. В судове засідання позивач не з'явилась, від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі. Відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Справа слухалась у відсутності відповідача, який не з'явився в судове засідання незважаючи на те, що належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду справи шляхом оголошення в засобах масової інформації. Причини своєї неявки суду не повідомила і не подав заяви про відкладення розгляду справи. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки позивач не заперечувала проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, як вбачається з копії рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 08.06.2011 року, судом було встановлено, що 27.01.2006 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який в подальшому було розірвано цим рішенням (а/с 7). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Як вбачається з копії витягу про реєстрацію права власності на майно, на підставі укладеного договору купівлі-продажу від 05.12.2006 року та договору про виділ в натурі частки нерухомого майна від 21.03.2007 року за відповідачем зареєстровано право власності на нерухоме майно по [ADDRESS], а саме - склад готової продукції літ. В., загальною площею 606,00 кв.м. (а/с 8, 10 зворот). Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як вбачається з копії рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17.07.2012 року, з відповідача на користь позивача на утримання їх спільних дітей будо стягнено аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісячно (а/с 12). Відповідно до довідки державного-розрахунку Першотравневого ВДВС Чернівецького МУЮ станом на 01.04.2014 рок за відповідачем рахується аліментний борг у розмірі 62516 грн. (а/с 13). Згідно вимог ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ч. 2 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Оскільки справа слухається у відсутності відповідача, суд відповідно до вимог ст. 169, ст. 224 ЦПК України ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. Так, в матеріалах справи відсутні докази наявності обставин, які б вказували, що спірне майно було придбане за кошти, що належали відповідачу особисто або належність спірного майна на праві приватної власності лише відповідачу встановлено будь-яким договором, що обумовлено ч. 3 ст. 368 ЦК України. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до положень ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, позов підлягає задоволенню в межах заявлених позивачем вимог. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved