Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що, в грудні 1997 року вона зі своєю сім'єю вселилася в житловий будинок [ADDRESS] За цей житловий будинок вона сплатила [PERSON] 4 000 доларів США. Оскільки [PERSON] мав намір виїхати на постійне місце проживання до іншої Країни, вони домовилися з ним, що грошові кошти позивач передає власнику в червні 1997 року, а правочин купівлю - продажу вони будуть оформляти пізніше, або через довірену особу. Після отримання грошових коштів за спірний житловий будинок та передачі документів на нього [PERSON] надав нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив [PERSON] бути його представником. Після від'їзду [PERSON] було з'ясовано, що повноваженнями, вказаними в довіреності не передбачено укладення договору купівлі-продажу. Позивач неодноразово намагалася зв'язатися з власником для того, щоб він або сам приїхав для укладення договору, або надав іншу довіреність. [INFO] [PERSON] помер, в зв'язку з чим оформити право власності на спірний житловий будинок не вбачається можливим. З грудня 1997 року і до теперішнього часу позивач проживає в спірному будинку, утримує його, сплачує комунальні платежі і несе інші витрати, пов'язані з утриманням житлового будинку та земельної ділянки. Таким чином позивач вказує, що вона позбавлена можливості отримати у власність житловий будинок у встановленому законом порядку, тому змушена звернутися до суду з цим позовом. У судове засідання позивач та його представник не з'явилися, але на адресу суду представник позивача надав письмову заяву про розгляд справи за її відсутністю та за відсутністю позивача по справі, на задоволенні позову наполягає у повному обсязі. Представник відповідача Мелітопольської міської ради Запорізької області у судове засідання не з'явився, надавши суду письмове клопотання про розгляд справи за його відсутністю, та прийняти рішення суду по матеріалам, які є в справі. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх осіб які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований, підтверджений матеріалами справи, а тому підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно копії довідки голови квартального довідки з місця проживання від 06.05.1999 року (а.с. 10), довідки про склад сім'ї, виданою головою квартального комітету 29.12.2013 року (а.с.11) позивач по справі [PERSON] разом зі своїми членами сім'ї мешкають за адресою спірного житлового будинку [ADDRESS], з жовтня 1997 року. Копією довідки [PERSON] від 20.09.1997 року підтверджується факт передачі грошових коштів в сумі 4000 доларів США позивачем [PERSON] власнику [PERSON] за житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 16) та копією довіреності від 16.07.1997 року, посвідченою державним нотаріусом Мелітопольської державної нотаріальної контори Запорізької області Чудською О.О., якою [PERSON] уповноважив [PERSON] бути її представником (а.с. 17). Копіями квитанцій про сплату комунальних послуг (а.с. 18-21) підтверджується оплата позивачем комунальних послуг за спожиту електроенергію, водопостачання за адресою спірного житлового будинку в період з 1998 року по 2013 рік. Таким чином, наявними в матеріалах цивільної справи письмовими доказами підтверджується проживання позивача в житловому будинку по [ADDRESS] з жовтня 1997 року, утримання будинку та передача грошей власнику [PERSON] грошових коштів в рахунок купівлі-продажу спірного будинку. Відповідно до запису акту о смерті № 33 від 06.01.2000 року відділу РАЦСу адміністрації м. Березники Пермського краю (а.с. 45) та свідоцтва про смерть (а.с. 48) Російської Федерації [PERSON], [INFO] помер [INFO]. Згідно спадкової справи № 11-07-450 до майна громадянина [PERSON], померлого [INFO] (а.с. 46-57) спадщину на грошовий вклад та акції після померлого прийняла та оформила його дружина [PERSON]. Відповідно до копії рішення Мелітопольського міського суду від 11 серпня 1997 року встановлено, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] в період часу з 05 березня 1935 року по [INFO] перебували у шлюбі. [PERSON], [INFO] доводиться сином [PERSON], [INFO], померлого [INFO] та [PERSON], [INFO], померлої [INFO] (а.с.13). Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 вересня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Мелітопольської державної нотаріальної контори Запорізької області Чудською О.О., спадкоємцем [PERSON], померлої [INFO], є син [PERSON], що мешкає [ADDRESS]. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво складається з жилого будинку в [ADDRESS] (а.с. 12). Відповідно до ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Згідно п. 187 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 р. N 20/5 місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, - місце знаходження майна або його основної частини. У випадках, якщо останнім місцем проживання спадкодавця є територія іншої держави, нотаріусом установлюється наявність між Україною та такою державою відповідного договору про правову допомогу. При наявності такого договору застосовується загальне правило спадкоємства майна відповідно до законодавства держави, на території якої спадкодавець мав останнє постійне місце проживання. Винятком з цього правила є спадкоємство нерухомого майна, за наявності якого право на спадщину на таке майно оформлюється відповідно до законодавства тієї держави, на території якої воно знаходиться. Оскільки на момент смерті померлий [PERSON] проживав за адресою [ADDRESS] місцем відкриття спадщини є Пермський край, м. Березники, але з урахуванням в спадковій масі нерухомого майна, спадкоємці повинні отримувати свідоцтво про право на спадщину за місцем знаходження нерухомого майна, а саме у м. Мелітополі. Згідно відповіді Мелітопольської державної нотаріальної контори від 10.07.2014 року № 1941/01-16 та інформаційної довідки зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) після [PERSON], який помер [INFO], спадкова справа не заводилася. Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про власність» кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Відповідно до ч. 1,2 ст. 4 Закону України «Про власність» власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої не забороненої законом діяльності, зокрема передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування, а також у довірчу власність іншим особам. Відповідно до ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Наданими суду доказами підтверджується, що житловий будинок [ADDRESS] є власністю померлого [PERSON], в зв'язку з чим він мав право на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, а також вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 ст. 344 ЦК України зазначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває права власності на це майно. Згідно з ч.4 ст. 344 Цивільного кодексу України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Пунктом 8 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. За змістом ст. 344, п.8 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), зокрема, за рішенням суду; право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Тобто, порушення питання про виникнення права власності на нерухоме майно за набувальною давністю можливе тільки після 01 січня 2011 року. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести саме позивач, є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння) Судом встановлено, що право власності на вказаний житловий будинок не оформлялось, позивач добросовісно, безперервно і відкрито володіє вказаним житловим будинком протягом шістнадцяти років, а з урахуванням вимог п.8 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України володіє спірним житловим будинком протягом дванадцять років, тому є всі підстави на визнання за нею право власності на вказану нерухомість за набувальною давністю. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, заснованими на законі, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, у зв'язку з чим підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved