Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним вище позовом, посилаючись на те, що вона є власником квартири [ADDRESS]. Крім неї, у квартирі значаться зареєстрованими відповідач [PERSON] і її неповнолітня донька [PERSON], [INFO]. Фактично відповідачка з донькою з 2011 року у квартирі не проживають, участі в утриманні житла участі не приймає і комунальні послуги не сплачує. На підставі цього, позивач просить визнати відповідача і її доньку такими, що втратили право користування даним житлом. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні для захисту прав позивача, як власника нерухомого майна, просив суд усунути йому перешкоди у здійсненні права користування майном шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] Відповідач, виступаючи в своїх інтересах та, як законний представник неповнолітньої доньки [PERSON], була проти задоволення даного позову. Разом з тим, вона у судовому засіданні вказала, що проживає у шлюбі, її чоловік має квартиру в місті Харкові, де вони і мешкають родиною ще з двома дітьми, які зареєстровані за місцем мешкання чоловіка. У спірній квартирі вона дійсно не проживає близько трьох років, так як стосунки з відчимом неприязні, а реєстрація у цій квартирі потрібна для оформлення документів на дітей. Представники третіх осіб направили до суду заяви про розгляд даної справи без участі їх представників, у вирішенні спору покладалися на розсуд суду. З'ясувавши позиції учасників процесу і перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву [PERSON] такою, що підлягає задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, відповідно до ч.3 ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно з ч.1 ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що згідно копій договору купівлі-продажу приватизованої квартири, який 24 липня 1996 року нотаріально посвідчений державним нотаріусом Куп'янської державної нотаріальної контори Гречук Е.О. та зареєстрований у реєстрі під № 1-3803 з відміткою про його реєстрацію у Куп'янському БТІ у книзі № 96 під реєстровим номером 13596 від 31.07.1996 року, а також технічного паспорту на квартиру, позивачці [PERSON] в цілому на праві приватної власності належить приватизована квартира [ADDRESS] ( а.с. 4-7). Відповідно до довідки № 640 від 14.12.2015 року КП «Куп'янські міські теплові мережі» Куп'янської міськради Харківської області та за даними адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Харківській області у вказаній вище квартирі значаться зареєстрованими син позивача [PERSON] - [PERSON], донька колишньої дружини сина від шлюбу з іншим чоловіком [PERSON] та її донька і онука колишньої дружини сина [PERSON], [INFO] (а.с. 9,14). Згідно комісійного акту про не проживання громадянина за місцем його реєстрації від 14.12.2015 року [PERSON] і малолітня [PERSON] з 2011 року не проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Стаття 321 ЦК України гласить, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Отже, з викладених вище обставин і норм закону випливає, що підстави, на грунті яких позивач набула своє право власності на нерухоме майно, є незмінними, законними та діючими дотепер. Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За містом ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст.64 цього Кодексу, зокрема його дружина, діти і батьки. Членами сім'ї власника будинку може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Частина 1 ст. 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, з цього слідує, що в разі тривалого не проживання особи за місцем реєстрації, що становить перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, власник цього майна має право заявити вимоги, зокрема, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь- яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимогати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявністю обставин, що мають істотне значення. Сервітут може бути припинений у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Судом було встановлено, що відповідач і її донька набули право користування належним позивачу житлом на підставі ч. 1 ст. 405 ЦК України, оскільки вони були членами сім'ї власника квартири та [PERSON] з донькою зареєструвалися у встановленому законом порядку в спірній квартирі за адресою [ADDRESS], однак за даною адресою не проживають більше року, що підтверджується актом не проживання та поясненнями самого відповідача. Як зазначено у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги, що відповідач за комунальні послуги не платить, у квартирі з донькою [PERSON] вони не проживають без поважних причин понад один рік, на теперішній час [PERSON] має іншу родину, мешкає з дітьми у помешканні чоловіка в місті Харкові, реєстрація відповідача з донькою [PERSON] у належній позивачу квартирі створює [PERSON] перешкоди у здійсненні нею права власності, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що [PERSON] і її малолітня донька [PERSON] втратили право на користування спірним житлом. Враховуючи, що визнання відповідачки і її доньки такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі, необхідне позивачу для зменшення витрат на житлово-комунальні послуги, суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі. Фактів створення позивачем відповідачу і її доньці перешкод для користування житлом за адресою реєстрації суду не надано, на добровільне залишення відповідачем і її донькою житла за місцем реєстрації вказує зміст наданих судові доказів. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.

Outcome: approved