Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

позивач звернулась в суд із позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини: [PERSON], [INFO] в розмірі 40% від доходу починаючи з 2011 року і до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги мотивує тим, що у шлюбі із відповідачем у них народився син [PERSON], [INFO]. Однак впродовж останніх п'яти років вони з чоловіком проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Дитина проживає з нею, однак відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, син перебуває на повному її забезпеченні. Оскільки рівень її доходів не дає можливості забезпечувати неповнолітнього [PERSON] матеріально на належному рівні, а тому просить позов задоволити. Оскільки неповнолітній [PERSON] протягом останніх трьох років неодноразово звертався до батька за допомогою, але відповідачем така не надавалася, просить аліменти стягувати з 2011 року. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з аналогічних мотивів. Відповідач у судове засідання не з'явився повторно, причин неявки суду не повідомив, заперечення проти позову не подав. Про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому ч.9 ст. 74 ЦПК України порядку через оголошення в пресі, оскільки за зареєстрованим місцем проживання судова кореспонденція поштовим відділенням поверталася на адресу суду у зв'язку із закінченням терміну зберігання. А тому суд вважає, що відповідно до ст.224 ЦПК України, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, слід розглянути справу у відсутності відповідача, постановивши заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, суд позов задовольняє частково з таких підстав. Згідно з свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.5), шлюб між [PERSON] та [PERSON] укладено 16.07.1993 року, про що вчинено актовий запис №20. Як встановлено судом, у зареєстрованому між сторонами шлюбі народилася спільна дитина - [PERSON], [INFO] (а.с.4). Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. З врахуванням положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Судом встановлено, що на даний час неповнолітній [PERSON] проживає із матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS], та перебуває на її утриманні. Відповідач з дитиною не проживає, участі в її матеріальному забезпеченні не бере. Крім цього, як вбачається із посвідчення (а.с.8), [PERSON] являється інвалідом ІІІ групи з дитинства, інвалідність їй встановлена безстроково. В судовому засіданні позивач ствердила, що єдиним джерелом її доходів є пенсія у зв'язку з інвалідністю, а тому рівень її матеріального становища не дозволяє в повній мірі забезпечити потреби виховання та розвитку дитини, яка досягла 14 річного віку та потребує значних коштів. А тому суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення аліментів з відповідача на утримання неповнолітньої дитини є підставною. При визначенні розміру аліментів, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача суд виходить з наступного. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Позивач просить стягувати із відповідача на утримання неповнолітньої дитини аліменти в розмірі 40% від усіх видів доходів відповідача, в той час, як в розумінні ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» 50% від усіх видів доходів є максимально можливим розміром, який може стягуватися із платника аліментів. З врахуванням наведених обставин, а також того, що у сторін народилася лише одна дитина щодо стягнення аліментів на утримання якої звернулася позивач, а тому враховуючи потреби цієї дитини та обов'язок надавати допомогу дитині самою матір'ю, суд приходить до висновку про те, що з відповідача слід стягувати аліменти щомісячно на користь позивача на утримання малолітнього [PERSON] і до досягнення ним повноліття в розмірі ? частини з усіх видів доходів відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України), і що саме такий розмір аліментів буде достатнім для забезпечення повноцінного розвитку та належних умов проживання дитини. Одночасно суд не вбачає підстав для стягнення аліментів з 2011 року, оскільки позивачем не надано суду жодних доказів того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. А тому, враховуючи, що позивач звернулася із позовом до суду 20.10.2015 року, відповідно до положень ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на неповнолітнього [PERSON] слід присудити від дня пред'явлення позову. У зв'язку із наведеним позов слід задоволити частково, судові витрати покласти на відповідача. При цьому слід роз'яснити сторонам, що як за позивачем, так і за відповідачем залишається право на звернення до суду із позовом про зміну розміру аліментів у випадку зміни матеріального становища відповідача.

Outcome: approved