Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом 06.04.2018 року мотивуючи тим, що з 22.12.2000 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від спільного проживання вони мають дочку [PERSON], [INFO], яка проживає разом із нею і перебуває на її утриманні. Спільне життя з відповідачем не склалось через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та виховання дитини, тому вона подала до суду позов про розірвання шлюбу. Вони спільно вирішили, що дитина після розірвання шлюбу залишиться проживати з матір'ю, а вона не буде перешкоджати відповідачу у здійсненні його прав та обов'язків щодо дочки. Між ними на момент подання даного позову не досягнуто згоди щодо розміру матеріального утримання та забезпечення розвитку і виховання дитини. Тому, в порядку ст. ст. 181, 182 СК України просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на дочку в розмірі 1/4 частини його заробітку ( доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позову і до повноліття дитини. Також, в порядку ст.185 СК України просила стягнути з відповідача на свою користь додаткові витрати на дитину в розмірі 600,00 грн. щомісячно на час навчання на розвиток здібностей дочки, 2000,00 грн. щорічно до 01 серпня місяця кожного наступного року, на забезпечення навчального процесу на час навчання у школі, 2000,00 грн. щорічно до 01 червня наступного року на оздоровлення до повноліття дитини, мотивуючи тим, що в 2017 році дитині виповнилось 14 років, а тому вона набагато виросла з попередніх речей, виникла необхідність визначення особистої території в квартирі, зміні речей для проживання, зміні підходу до навчання, використання інтернет-баз, додаткових занять з розвитку та навчання, лікування, тощо. Дані зміни потребують заощаджень та використання додаткових витрат. Так, на даний час дитина розвиває свої здібності шляхом відвідування танцювального колективу «Fly» та додаткових занять з англійської мови, планові навчання сплановані до червня 2020 року. Танцювальний колектив дитина відвідує з 01.09.2016 року, щомісячно вони з сімейного бюджету оплачували і оплачують за її навчання оплату в розмірі 400,00 грн.. Також, з 01.09.2011 року дитина відвідує додаткові заняття з англійської мови, щомісячно вони з сімейного бюджету оплачували та оплачують за її навчання оплату в розмірі 800,00 грн. Планові навчання сплановані до червня 2022 року. Таким чином на розвиток дитини вони із сімейного бюджету витрачали за її навчання загальну суму в розмірі 1200,00 грн. Останні місяці вона сплачує ці суми особисто, бо у батька дитини відсутній час на оплату розвитку дитини. Тому, враховуючи рівність прав між батьками, просить стягнути з відповідача щомісячно 600,00 грн. на розвиток дитини на час її навчання. Також, в державі відбулись зміни щодо різкого підвищення цін на товари, послуги, тощо, що впливає на бюджет сім'ї і на додаткові витрати на дитину. Дитина потребує щорічних додаткових витрат на забезпечення навчального процесу: придбання шкільної форми 1 раз на рік, шкільного приладдя - 1 раз на рік, додаткових зошитів та книжок, тощо - 1 раз на рік. Вартість витрат на збори дитини до школи становить від 2403,00 грн. до 5500,00 грн. також, дитина потребує щорічного оздоровлення і виходячи з аналізу вартості путівок за період з 2014 - 2017 роки в закладах Київської області та що розташовані на березі Азовського моря середня вартість путівки за 21 день становить 6300,00 грн., тобто кожен з батьків повинен оплатити відпочинок дитини в розмірі від 2500,00 грн. до 3000,00 грн. Тому, вважає за необхідне стягнути з відповідача вказані додаткові витрати. Відповідач працездатний, працює на ТДВ «Білоцерківський кар'єр», його стан здоров'я дозволяє працювати, а тому він може сплачувати такий розмір аліментів. 14.06.2018 року, після усунення позивачем недоліків позову, було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, 24.09.2018 року підготовче провадження було закрито і справу призначено до розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про дату,час та місце проведення засідання повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила, представник позивача, адвокат [PERSON], подав клопотання про розгляд справи без участі сторони позивача, позов підтримає в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав в частині стягнення аліментів на дочку в розмірі 1/4 частини його заробітку ( доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно , починаючи з дня подання позову і до повноліття дитини, а в частині стягнення додаткових витрат на дитину заперечив, мотивуючи тим, що він в добровільному порядку сплачує на відкритий на ім'я дочки рахунок у банку кошти на навчання, розвиток здібностей та інші додаткові потреби, і від даних витрат не відмовляється і в подальшому буде допомагати дитини. Також, зазначив, що між ним і позивачем досягнуто згоди щодо проживання її та дочки в належній йому на праві власності квартирі до закінчення дочкою навчання, а він на даний час переїхав проживати в село в будинок батьків. Суд, заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер: [NUMBER], та [PERSON], [INFO], РНОКПП: [NUMBER], з 22.12.2000 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають дочку [PERSON], [INFO]. Позивач разом із дочкою зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS], що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 7-10,24- на звороті) та визнається сторонами. Також, встановлено, що позивач [PERSON] працює в управлінні освіти і науки, вчителем початкових класів та отримує заробітну плату, яка в середньому становить на місяць 8646,78 грн. Неповнолітня [PERSON], [INFO], з 01.09.2011 року відвідує додаткові заняття з англійської мови, планує їх відвідувати до червня 2022 року, щомісячна плата становить 800,00 грн., що на рік становить 8000,00 грн. Також, дитина відвідує з 01.09.2016 року танцювальний колектив «Fly» , планує навчатись у колективі до червня 2020 року, щомісячна плата становить 400,00 грн. та витрати на танцювальні костюми складають на рік 1000,00 грн., що на рік становить 5000,00 грн. ( 400,00 х 10 місяців+1000,00 грн.), що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 11,12,24) та визнається сторонами. Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], фактично проживає за адресою: [ADDRESS], здоровий та працездатний, має постійне місце роботи в ТДВ «Білоцерківський кар'єр», інших осіб на утриманні не має, не заперечує проти стягнення з нього аліментів на дочку [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини його заробітку ( доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позову і до повноліття дитини, в добровільному порядку перераховує кошти на додаткові витрати на рахунок дитини, а саме: 22.10.2018 року - 1500,00 грн., 15.11.2018 року - 2000,00 грн., 17.11.2018 року - 1000,00 грн., 17.12.2018 року - 3000,00 грн., що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 52-54) та визнається сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного Кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років встановлений: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Визначаючи розмір аліментів суд врахував: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, яка потребує матеріальної підтримки з боку обох батьків на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку; стан здоров'я та матеріальне становище відповідача, який є здоровим та працездатним, іншим особам аліменти не сплачує, отримує щомісячно достатній заробіток (доход) в розмірі більше ніж встановлена законодавством мінімальна заробітна плата. Однак, відповідно до ч.1.ч.2 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і ( або) натуральній формі. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами відсутня домовленість про сплату аліментів на дитину, між ними не було укладено ні усного, ні письмового ні нотаріально посвідченого договору, відповідач за місцем роботи заяву про відрахування з його заробітної плати суми аліментів не подавав, як і не надав до суду відомостей про розмір його заробітної плати, для визначення його матеріального стану. Отже, між сторонами відсутня добровільна домовленість відповідно до ст.ст. 181,187,189 СК України, а у разі неможливості досягнення між батьками угоди про добровільне відрахування (сплату) одним з них аліментів, кошти на утримання дитини (аліменти) можуть бути присуджені за рішенням суду у частці від доходу платника і (або) у твердій грошовій сумі відповідно до ст. 181 СК України. В п.17 постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Таким чином, враховуючи встановлені обставини та визнання відповідачем позову в даній частині, суд приходить до висновку, про стягнення [PERSON], уродженця с. Рибчинці Хмільницького району Вінницької області, на користь [PERSON], уродженки м. Кривий ріг Дніпропетровської області, аліменти на дочку - [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частина з усіх видів його заробітку ( доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 06.04.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Також, позивач просила стягнути з відповідача на свою користь додаткові витрати на дитину, які складаються з: 600,00 грн. щомісячно на час навчання на розвиток здібностей дочки, 2000,00 грн. щорічно до 01 серпня місяця кожного наступного року на забезпечення навчального процесу на час навчання у школі та 2000,00 грн. щорічно до 01 червня наступного року на оздоровлення до повноліття дитини. У відповідності до ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов'язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору (ухвала Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16.12.2009 року № 6-20478св09). Вказане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається даною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї. Суд вирішує, в якій мірі кожен із батьків зобов'язаний приймати участь в цих витратах, виходячи з матеріального та сімейного положення сторін та інших інтересів та обставин, що мають істотне значення, що визначаються так само, як і при стягненні аліментів відповідно до ст.ст. 181, 182 СК України. Батьки беруть участь у додаткових витратах на дитину рівною мірою, сторона, що звертається з вимогою про відшкодування вже зроблених додаткових витрат, має надати суду докази фактично понесених або майбутніх витрат, їхній розрахунок й обґрунтування. Відповідно до ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності з п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у випадках стягнення додаткових витрат мова йде про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Позивач в підтвердження вимог щодо додаткових витрат на дитину надала до суду лише дві довідки щодо відвідування дочкою додаткових занять з англійської мови та танцювального гуртка, однак не надала доказів щодо сплати даних коштів, про наявність спору між нею та відповідачем щодо його участі у даних витратах, щодо матеріального стану відповідача та не подавала до суду клопотання про витребування даних доказів в порядку ст. 84 ЦПК України, а відповідач надав до суду докази, які спростовують доводи позивача, які підтверджують надання ним матеріальної допомоги на розвиток здібностей дитини та її навчання. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення додаткових витрат на дитину не підлягає до задоволення, оскільки позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів в підтвердження обставин справи щодо ухилення відповідача від надання даного виду матеріальної допомоги та щодо наявності спору про участь батька у додаткових витратах на дитину. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в частині стягнення аліментів, а в частині стягнення додаткових витрат слід відмовити. Згідно ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», враховуючи, що позивач звільна від сплати судового за подання до суду даного позову, з відповідача в дохід держави стягується судовий збір в розмірі 704,80 грн. Також, відповідно до ст. ст. 137, 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача стягують судові витрати, а саме витрати пов'язані з надання правової допомоги ( а.с. 29-28), пропорційно до задоволених вимог, в розмірі 1000,00 грн.

Outcome: partial