Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

Позивач звернулась до районного суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком за адресою: [ADDRESS], мотивуючи позовні вимоги тим, що позивач є власником зазначеного будинку на підставі договору дарування від 01.03.1984 року, в якій зареєстрована відповідач та її колишній чоловік [PERSON] Відповідач з жовтня 2013 року добровільно залишила вказаний житловий будинок та з цього часу там не проживає, кошти на сплату комунальних послуг не передає, її майна та речей в будинку немає. Позивач стверджує, що [PERSON] добровільно не знялась з реєстраційного обліку у вказаному будинку. Вважає, що відповідач втратила право користування житловим приміщенням як така, що не користується ним більше 4 років без поважних причин. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі та надала пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам, вказавши, що відповідач була зареєстрована в її будинку, оскільки остання зареєструвала шлюб з сином позивача. Але відносини сина та відповідача припинились, шлюб був розірваний та з жовтня 2013 року відповідач виїхала з будинку, забравши всі свої речі, та жодного разу там більш не з'явилась. Де вона може мешкати на теперішній час, їй невідомо. Відповідач у судове засідання повторно не з'явилась, своє право на участь у судовому засіданні не використала, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, відповідно до вимог закону. Повідомлення про причини неявки до суду не надходило. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В зв'язку з цим, суд на підставі ст.ст.169 ч.4, 224 ч.1 ЦПК України постановляє заочне рішення. Суд, вислухавши пояснення позивача, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору дарування житлового будинку від 01 березня 1984 року, посвідченого державним нотаріусом Лохвицькою державною нотаріальною конторою Байло В. та зареєстрованого в Лубенському місцевому БТІ, позивач є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS], (а.с. 3-4). Як вбачається з наданих документів, а саме з копії домової книги, відповідач у справі [PERSON] зареєстрована у вищевказаному будинку з 24.04.2013 року, (а.с. 8-9). За змістом ст.156 ч.1 Житлового Кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з актом, складеним депутатом та членами комісії Лохвицької міської ради від 12.10.2017 р. відповідач [PERSON], [INFO] фактично не проживає за місцем своєї реєстрації: [ADDRESS], (а.с. 5). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України право власності позивача є непорушним. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON], яка є рідною сестрою позивача, суду показала, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбу з її племінником [PERSON], підтвердила суду той факт, що відповідач не мешкає в будинку з 2013 р., перешкод в користуванні відповідачу житлом позивач не чинила, речі і майно відповідача в квартирі відсутні. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідком. Даних про його заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, його показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим представленим доказам. В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач мав об'єктивну можливість користуватися спірним житловим приміщенням, перешкод їй позивач не чинив, майно та речі відповідача в будинку відсутні. Оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає встановленим те, що з жовтня 2013 року відповідач не користується житлом без поважних причин, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, чим перешкоджає позивачу, як власнику, повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи його законні права та інтереси, які необхідно захистити в судовому порядку. На спростування доводів позивача відповідач всупереч вимогам ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України не надав суду доказів, котрі б підтверджували факт його проживання у спірній квартирі або поважність причин не проживання у цьому будинку. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що з боку відповідача має місце порушення ним вимог ст.317 ЦК України, оскільки реєстрацією відповідача у вищевказаному будинку порушено права позивача, як власника, щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання є рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що позовні вимоги є обґрунтованими, заснованими та законі, доводи позивача знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, в зв'язку з чим позов підлягає повному задоволенню. На підставі викладеного, ст.41 Конституції України, ст.ст.319, 321, 383, 391, 405 ч.2 ЦК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved