Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] на її користь на утримання сина [PERSON], [INFO], щомісячно аліменти на у розмірі 1/4 частки від всіх видів доходів (заробітку) відповідача, але не менше 50% встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позов мотивований тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі в період якого у них народився син [PERSON], [INFO]. Дитина проживає разом із матір'ю та перебуває на її утриманні. Відповідач ухиляється від свого обовязку від утримання свого сина, що й стало підставою звернення позивача до суду з даним позовом. Позивач в судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених у ньому та просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов визнав, не заперечував проти стягнення з нього аліментів у розмірі визначеному позивачем. Вказав, що інших осіб на його утриманні немає. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, в період якого у них народився син [PERSON], [INFO] (на 3, 4 а.с.). Малолітня дитина проживає разом із матір'ю та перебуває на її утриманні (на 7 а.с.). Відповідач офіційно працевлаштований та отримує заробітну плату. Разом з тим, він не надає позивачеві допомоги по утриманню їхньої спільної дитини. До правовідносин, які виникли, підлягають застосуванню норми Сімейного кодексу України щодо обовязку батьків утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України передбачено обов'язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття. Згідно із ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Абзацом 1 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 року постановлено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до приписів ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Постановою Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.06.2009 року в п. 24 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляду справ у суді першої інстанції» звернуто увагу, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. З огляду на вищенаведене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки вимоги позивача є законними та достатньо вмотивованими. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення на користь держави 704,80 гривні судового збору, так як позивач була звільнена від його сплати. На підставі викладеного та

Outcome: approved