Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням наступних уточнень просить: встановити факт проживання позивача та відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2003 року по 15.12.2007 року (дату державної реєстрації шлюбу); розподілити між сторонами спільне сумісне майно подружжя наступним чином: 1) визнати за позивачем право власності на 1/4 ідеальної частки квартири [ADDRESS], придбаної згідно договору купівлі - продажу від 30.12.2005 року, зареєстрована на відповідача; 2) визнати за позивачем право власності на 1/2 ідеальної частки земельної ділянки [NUMBER], кадастровий номер: [NUMBER] площею 0,0570 га, що розташована на території Височанської селищної ради Харківського району Харківської області в садовому товаристві «Черемушки», договір купівлі - продажу щодо якої зареєстровано на ім'я відповідача від 15.06.2011 року; 3) визнати за позивачем право власності на 1/2 ідеальної частки транспортного засобу «KIA SOUL» тип легковий універсал, номер шасі: [NUMBER] об'єм двигуна 1591, сірого кольору, рік випуску 2011, державний номерний знак [NUMBER], зареєстрований на відповідача; 4) стягнути з відповідача 1/2 від суми кредитних зобов'язань за договором № Р29.341.70061 від 10.08.2015 року, в саме 13622,53 грн. В обґрунтування позову зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 15.12.2007 року, який розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07.09.2015 року. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачем. Їх спільне життя не склалося, вони втратили відчуття любові та пошани один до одного, на протязі останніх років причиною розпаду родини стали постійні негаразди, між ними відбувались сварки, оскільки кожен з них має різні погляди на сімейне життя та з різних побутових питань. Неодноразово спроби примиритися не дали позитивного результату. Відповідач зловживає спиртними напоями, застосовує до позивача фізичну силу, у зв'язку з чим позивач неодноразово зверталася до правоохоронних органів. З початку 2014 року відповідач залишив родину, сторони не ведуть сумісного господарства і не мають спільного бюджету, відповідач не допомагає позивачу. Позивач перебувала в шлюбі з відповідачем з грудня 2007 року, однак фактично їх родина була створена з початку 2003 року. Вони проживали однією сім'єю, вели спільний родинний бюджет, купували різні речі та побутову техніку. Під час їх стосунків та шлюбу ними було придбане майно, яке є спільним сумісним подружнім майном - 1/2 частку квартири [ADDRESS], згідно договору купівлі - продажу від 30.12.205 року, вартістю 75000,00 грн., яка зареєстрована за відповідачем; земельну ділянку [NUMBER], яка має кадастровий № [NUMBER] площею 0,0570 га та розташована на території Височанської селищної ради Харківської області Харківського району в садовому товаристві «Черемушки», яка зареєстрована на ім'я відповідача згідно договору купівлі - продажу земельної ділянки від 15.06.2011 року, вартість якої складала 51511,00 грн.; транспортний засіб: марки «KIA SOUL» тип легковий універсал, номер шасі: [NUMBER] об'єм двигуна 1591, сірого кольору, рік випуску 2011, державний номерний знак [NUMBER], зареєстрований на відповідача 06.05.2011 року; побутова техніка, меблі. Усього ними було придбано майна на 126000,00 грн., половина якого складає 63255,50 грн. Враховуючи наведене, з метою поділу спільного сумісного майна, позивач звернулась до суду з дійсним позовом. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримали в повному обсязі. Крім того, в судовому засіданні позивач пояснила, що в 2001 році вона познайомилась з відповідачем, вони стали зустрічатись, потім проживали з ним у відповідача за адресою: [ADDRESS]. Потім вони з відповідачем посварились та розійшлись. В цей час вона стала зустрічатись з [PERSON] та вони стали проживати разом. Батько позивача [PERSON] в цей час подарував позивачу та [PERSON], по 1/2 частці кожному, квартиру [ADDRESS]. Потім в житті позивача знову з'явився відповідач. В 2003 році позивач вела подвійне життя та зустрічалась з [PERSON] та [PERSON] З 2004 року вона почала жити разом з відповідачем в нього вдома на [ADDRESS]. Позивач працювала та утримувала родину. Потім вони з відповідачем почали робити ремонт в квартирі [ADDRESS]. З 2004 року по 2007 року вони з відповідачем робили ремонт квартири. В 2007 році вони з відповідачем одружились та з 2007 року стали проживати за адресою спірної квартири. При ремонті сторони міняли сантехніку, ремонт робився за гроші позивача, оскільки відповідач не працював. Автомобіль також був придбаний за гроші позивача, оскільки вона брала кредит в банку. Крім того, під час шлюбу на ім'я позивача було оформлено кредит на суму 19221,00 грн. згідно кредитного договору № Р29.341.70061 від 10.08.2015 року. Позивач своєчасно та в повному обсязі сплачує кредит. Оскільки вказаний договір було укладено в період перебування сторін в шлюбі, кошти, отримані в кредит, є спільною сумісною власністю подружжя і підлягають поділу. Враховуючи наведене, позивач вважає правомірною вимогу щодо покладення на відповідача обов'язку щодо відшкодування 1/2 частини всіх коштів, що сплачені та будуть сплачені в майбутньому в рахунок погашення кредиту та пов'язаних з ним платежів. Відповідач та його представники в судове засідання 29.08.2016 року не з'явились, про час та дату судового розгляду повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. В письмових запереченнях відповідача на позов, останній заперечував доводи позивача щодо того, що їх фактичне знайомство та відносини розпочались у 2003 році. Так, відповідачу відомо, що починаючи з 2001 року позивач мала близькі стосунки та перебувала фактично у шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з їх давнім знайомим [PERSON] У 2003 році договором дарування [PERSON] та позивач отримали в дар від [PERSON], по 1/2 частці кожний, квартиру [ADDRESS]. В 2005 році близькі особисті відносини між позивачем та [PERSON] погіршились. У зв'язку з цим [PERSON], так як вони на той час добре товаришували, запропонував йому купити 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS], як належала йому на праві приватної власності. Так як на той час узгодженої сторонами грошової суми в розмірі 15000,00 доларів США в нього не було, він зайняв дану суму в частинах у своїх родичів, а саме в матері [PERSON] в сумі 40400,00 грн., сестри [PERSON] в сумі 15150,00 грн. та в дядька [PERSON] в сумі 20200,00 грн. 30.12.2005 року між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS]. Після придбання 1/2 частки Квартири, він запропонував позивачу, так як на той момент в квартирі ніхто не проживав, зробити спільно в даному приміщенні капітальний євроремонт та в подальшому здавати квартиру в оренду, а гроші, отримані з оренди, ділити між собою в рівних частках. В квітні 2006 року вони почали робити ремонт у Квартирі, саме тоді вони почали товаришувати з позивачем, до того часу вони лише були знайомі, так як [PERSON] раніше була співмешканкою його товариша [PERSON] Так як ремонт в квартирі вони здійснювали власноручно та багато часу проводили разом з позивачем, на протязі цього часу вони почали близько спілкуватись, в них виникли близькі особисті відносини. Саме з квітня 2006 року фактично й почались їх близькі відносини з позивачем. З огляду на викладене, відповідач заперечує проти розподілу 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS], у зв'язку з тим, що відповідне нерухоме майно було придбано ним до початку їх спільного з позивачем проживання. Щодо поділу іншого майна, зазначеного позивачем в первинній позовній заяві, в якій не висувались вимоги щодо поділу кредитних зобов'язань, відповідач не заперечував. Свідок [PERSON], допитаний в судовому засіданні, пояснив, що позивач є його прийомною дочкою, а відповідач - колишнім зятем. Відповідач проживає в його квартирі та квартирі батьків за адресою: [ADDRESS]. Позивач та відповідач почали зустрічатись в 2001 році, потім ніби-то не зустрічались. Потім знову почали зустрічатись. Дату одруження сторін він не пам'ятає. Дочка з відповідачем почали разом проживати приблизно в 2005 році. Він вирішив подарувати дочці квартиру № 139. Дочка зустріла [PERSON] та вони з останнім почали разом проживати. Він вирішив подарувати позивачу вказану квартиру на двох разом з [PERSON] Потім знову з'явився відповідач. Позивач із-за відповідача розійшлась з [PERSON] та почала знову зустрічатись з відповідачем. Свідок поспілкувався з [PERSON], останній погодився повернути Квартиру, якщо йому віддадуть гроші, витрачені на нотаріальне оформлення договору дарування. Позивач з відповідачем стали проживати разом в квартирі 139 однією родиною. Земельна ділянка була придбана позивачем. Відповідач працював вантажником, позивач купувала матеріали на дачу. Ремонт в квартирі 139 робився повністю за кошти позивача. Після того, як свідок подарував квартиру дочці та [PERSON], приблизно через півроку - рік позивач припинила відносини з [PERSON] та знову почала зустрічатись з відповідачем. Останні одразу почали жити разом. Квартира була переписана з [PERSON] на [PERSON] приблизно через рік - півтора після того, як почали разом жити позивач та відповідач. Свідок зазначив, що він був в гостях у сторін в період з 2004 по 2005 рік близько одного разу на місяць. В квартирі, як правило, знаходилась позивач, або позивач разом з відповідачем, оскільки вони там проживали разом. На момент, коли оформлювався договір купівлі - продажу між [PERSON] та [PERSON], позивач та відповідач вже жили разом однією сім'єю приблизно півтора роки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач є її колишньою однокласницею та подругою. Відповідача знає як колишнього чоловіка позивача. Відповідач до квартири відношення не має. Позивач переписала квартиру на відповідача, не подумавши про наслідки. Квартира була отримана позивачем від батька. На момент придбання квартири позивач та відповідач перебували у цивільному шлюбі. Сторони почали жити разом з 2004 року у квартирі № 139. Потім вони переїхали на квартиру матері відповідача на час здійснення ремонту у вказаній вище квартирі. Ремонт робили приблизно 2 роки. Свідок пам'ятає та була присутня, коли сторони обговорювали, як робити ремонт, які меблі необхідно придбати, як поставити меблі. Протягом 2004 - 2005 років свідок з позивачем зустрічались в середньому один раз на три місяці. В 2004 році вона бачила на квартирі позивача та відповідача. Вони вдвох розповідали їй про плани щодо ремонту квартири. Свідок сприймала їх сімейну пару, оскільки вони жили однією родиною. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона товаришує з позивачем та відповідачем. Спочатку познайомилась з позивачем. Сторони почали зустрічатись в 2003 році. Півроку позивач зустрічалась з іншим чоловіком, потім з відповідачем. Свідок працювала з позивачем в магазині «Євроспорт» на вул. Сумській в м. Харкові. З відповідачем вона познайомились, коли він привозив та забирав позивача з роботи. В гостях у них свідок не була. В 2005 році магазин закрився. Коли вона в 2004 році спілкувалась з сторонами, вона сприймала їх як одну родину, їй було відомо, що сторони є однією сім'єю. Свідок [PERSON] пояснив в судовому засіданні, що позивача знає особисто, про відповідача знає зі слів інших осіб. Вони з позивачем познайомились на початку 2000 року. В них були серйозні відносини. Батько позивача переписав на позивача спірну квартиру, потім вони з нею розійшлись. Після цього він свою частину квартири переписав на відповідача на вимогу батька позивача. З позивачем свідок розійшовся в 2004 році. Про особисте життя позивача після цього свідок не знає. Оскільки квартира не належала йому на праві власності з самого початку, передану йому в дар частину квартири він продав. Він не знає, чому квартира оформлювалась на відповідача, про це його попросила позивач. Відповідача на момент переоформлення квартири він не знав. За договором купівлі - продажу грошових коштів за продаж частки квартири свідок не отримував. В подальшому, після повторного допиту в якості свідка за клопотанням позивача, [PERSON] уточнив, що у зв'язку з продажем квартири не отримав грошові кошти саме від відповідача. Розрахунки за продану відповідачу 1/2 частину квартири № 139 з ним здійснювала позивач, розраховуючись частинами на протязі не одного року. Він отримав від позивача за продану 1/2 частину квартири № 139 грошові кошти в сумі 75000,00 грн. Від відповідача він грошові кошти за 1/2 частину квартири № 139 не отримував. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. 15.12.2007 року між [PERSON] та [PERSON] Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 2 Харківського міського управління юстиції зареєстровано шлюб, актовий запис за № 2321, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER]. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище - [PERSON]. Під час шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. Як вбачається з Договору дарування від 03.07.2003 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON], [PERSON] подарував, а [PERSON] та [PERSON] прийняли в дар по 1/2 частці кожний квартиру № 139, що знаходиться в [ADDRESS]. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1-1879. Вищевказане підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.09.2003 року, номер витягу 1608331. Згідно Договору купівлі - продажу від 30.12.2005 року, укладеного між [PERSON] (Продавцем) та [PERSON] (Покупцем), [PERSON] продав, а [PERSON] купив 1/2 частку квартири [ADDRESS] Продаж здійснено за 75000,00 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Руденко О.Є., зареєстрований в реєстрі за № 12808. Вищевказане також підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів від 30.12.2015 року, № витягу 1996181 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.03.2006 року, № витягу 10000079. Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], [PERSON] належить на праві власності транспортний засіб марки «KIA SOUL» тип легковий універсал, номер шасі: [NUMBER] об'єм двигуна 1591, сірого кольору, рік випуску 2011, державний номерний знак [NUMBER]. Згідно Договору купівлі - продажу земельної ділянки від 15.06.2011 року, укладеного між [PERSON] (Продавцем) та [PERSON] (Покупцем), [PERSON] передає у власність [PERSON] земельну ділянку [NUMBER], яка має кадастровий № [NUMBER] площею 0,0570 га та розташована на території Височанської селищної ради Харківської області Харківського району в садовому товаристві «Черемушки», а [PERSON] приймає її у власність та сплачує за неї 51511,00 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О.В., зареєстрований в реєстрі за № 1062. Фотокопія вказаного договору, посвідчена нотаріусом Десятниченко О.В. 16.05.2016 року, долучена до матеріалів справи. Вищевказане підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів від 15.06.2011 року, № витягу 10016661. Згідно довідки № 31/20-1785 від 12.04.2016 року Регіонального сервісного центру в Харківській області МВС України, на праві власності за [PERSON] зареєстрований транспортний засіб марки «KIA SOUL» номер шасі: [NUMBER], сірого кольору, рік випуску 2011, державний номерний знак [NUMBER]. Як вбачається з відповіді Управління Держгеокадастру у Харківському районі Харківської області Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № 9-20.06-0.5-1754/2-16 від 19.04.2016 року, за наявною в Управлінні інформацією на земельну ділянку [NUMBER] в садовому товаристві «Черемушки» на території Височанської селищної ради Харківського району Харківської області площею 0,0570 га, за кадастровим номером [NUMBER], обліковується державний акт серії [NUMBER] від 10.08.1998 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1376 на ім'я [PERSON]. Документи, на підставі яких було видано та зареєстровано у 1998 році зазначений вище державний акт, в Управлінні відсутні. 14.07.2009 року між [PERSON] (Позичальником) та ЗАТ «ПроКредит Банк» (Кредитором) укладено Договір про надання траншу № 202.29104/FW202.164, відповідно до якого Кредитор на підставі та умовах рамкової Угоди № FW202.164 від 14.07.2009 року, а також цього Договору зобов'язується надати Позичальнику кредит в розмірі 100000,00 грн. на строк користування - 12 місяців, а Позичальник зобов'язується належно виконати усі умови, необхідні для його отримання, належно здійснювати погашення грошових зобов'язань та виконання всіх інших зобов'язань, передбачених Рамковою Угодою та цим Договором. В подальшому між позивачем та ПАТ «ПроКредитБанк» 10.03.2010 року, 25.03.2011 року, 15.12.2011 року, 14.05.2012 року укладались Договори про надання траншу № 202.41499/ FW202.164, № 202.41957/FW202.164, № 202.42656/FW202.164, № 202.42929/FW202.164 на суми 150000,00 грн., 185000,00 грн., 200000,00 грн. та 200000,00 грн. відповідно. 10.08.2015 року між позивачем та ПАТ «Ідея Банк» укладено Кредитний договір № Р29.341.70061, відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику Кредит на поточні потреби в сумі 19221,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж, а Позичальник зобов'язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами і комісіями згідно з умовами цього Договору та Додатком № 1 від 10.08.2015 року до даного Договору, який становить його невід'ємну частину. Оцінюючи в сукупності надані суду докази, зокрема показання свідків, суд вважає доведеним факт спільного проживання сторін однією сім'єю без шлюбу з 01.01.2004 року до 15.12.2007 року. При цьому суд вважає необґрунтованими доводи позовної заяви, а також позовні вимоги в частині визнання факту такого проживання з 01.01.2003 року, з наступних підстав. Договір дарування спірної квартири між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] укладено 03.07.2003 року. При цьому, як встановлено з пояснень учасників судового розгляду, станом на час укладення вказаного договору позивач перебувала у фактичних шлюбних відносинах саме з [PERSON], а не з відповідачем. В судовому засіданні 29.08.2016 року позивачем та її представником було надано суду пояснення, згідно яких в позовних вимогах в частині року виникла описка та в дійсності позивач почала проживати однією сім'єю з відповідачем саме з 2004 року. Враховуючи наведене вище, суд вважає доведеним, що сторони почали проживати однією сім'єю саме з 01.01.2004 року, а не 01.01.2003 року, та проживали однією сім'єю до реєстрації між ним шлюбу. За таких обставин, а також враховуючи, що Сімейний кодекс України набув чинності саме з 01.01.2004 року, суд встановлює факт проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу саме з 01.01.2004 року. При цьому суд не приймає до уваги заперечення відповідача проти позову в цій частині, згідно яких сторони почали спільно проживати лише з квітня 2006 року, оскільки всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України доказів на підтвердження цієї обставини відповідач суду не надав та, відповідно, не спростував докази, надані позивачем на підтвердження факту такого проживання з 01.01.2004 року. Під час шлюбу на ім'я відповідача було придбано вказані вище земельну ділянку та автомобіль. Згідно ст. 60 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, оскільки вказані вище земельна ділянка та автомобіль набуті за час шлюбу позивача та відповідача, зазначене майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 71 СК України передбачено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 2 вказаної статті неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. Частиною другою вказаної статті передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.Згідно ч. 3 вказаної статті у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин, оскільки відповідач в письмових запереченнях на первісний позов фактично визнав його в частині поділу земельної ділянки та автомобіля і вказане майно, як встановлено судом, є об'єктом права спільної сумісної власності сторін, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в цій частині. При цьому відсутність державної реєстрації права власності на земельну ділянку за відповідачем, суд не може визнати обставиною, що унеможливлює поділ вказаного майна між сторонами, з наступних підстав. Як вбачається з правових позицій, викладених, зокрема, в п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за відповідною підставою. В зв'язку з наведеним суд приходить до висновку, що нездійснення відповідачем протягом понад 5 років державної реєстрації його права власності на земельну ділянку, придбану згідно договору від 15.06.2011 року, не повинно обмежувати прав позивача на поділ вказаного майна та, визнаючи за позивачем право власності на частину земельної ділянки згідно даного рішення, суд фактично лише констатує факт набуття такого майна у спільну сумісну власність сторін та визначає їх ідеальні частки в майні, придбаному згідно вказаного вище договору. Вирішуючи питання щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача 1/2 частини кредитних зобов'язань за договором № Р29.341.70061 від 10.08.2015 року, в сумі 13622,53 грн., суд керується наступним. Як вбачається з доводів уточненої позовної заяви, вказаний кредит було отримано позивачем під час шлюбу. В обґрунтування первинних позовних вимог позивачем було зазначено, що відповідач залишив сім'ю з початку 2014 року, вони не ведуть сумісного господарства і не мають спільного бюджету. Рішення про розірвання шлюбу між сторонами було ухвалено Московським районним судом м. Харкова 07.09.2015 року. З мотивувальної частини вказаного рішення також вбачається, що в обґрунтування позову [PERSON] посилалась на факт припинення шлюбно-сімейних відносин з 2014 року. Виходячи із вищевикладеного, станом на час отримання кредиту сімейні відносини сторін було фактично припинено. Посилання позивача та ту обставину, що кредит, отриманий нею за договором від 10.08.2015 року, було отримано та витрачено в інтересах сім'ї, оскільки за рахунок вказаного кредиту було сплачено інший кредит, який був отриманий раніше та витрачений в інтересах сім'ї, суд не може прийняти до уваги з наступних підстав. Як вбачається з умов договору від 10.08.2015 року, кредит в сумі 19211,00 грн. видається позивачу на поточні потреби. Всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних вище обставин, на які посилалась позивач в обґрунтування того, що кредит від 10.08.2015 року було отримано та витрачено в інтересах сім'ї. В зв'язку з вищенаведеним суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 1/2 частки кредитних зобов'язань останньої за кредитним договором від 10.08.2015 року. Вирішуючи питання щодо позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на 1/4 ідеальної частки квартири [ADDRESS], придбаної згідно договору купівлі - продажу від 30.12.2005 року та зареєстрованої на ім'я відповідача, суд керується наступним. Вказаний договір укладено між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] Згідно п. 3 договору, продаж вчинено за 75000,00 грн., які [PERSON] отримав від [PERSON] повністю ще до підпису цього договору. Пояснення позивача відносно того, що розрахунок за вказаним договором з продавцем [PERSON] було здійснено нею, а не покупцем за вказаним договором [PERSON], суд не може визнати допустимим доказом на підтвердження вказаної обставини, оскільки згідно положень ЦПК України показання сторони, які надавались суду не за процедурою допиту сторони як свідка, не є джерелом доказів в цивільній справі. Оцінюючи показання свідка [PERSON] відносно того, що розрахунок за договором від 30.12.2005 року з ним було проведено не відповідачем, а позивачем, суд керується наступним. В первинних показаннях, які надавались свідком в судовому засіданні 12.11.2015 року, [PERSON] показав, що по фінансам він свою долю не продавав. Квартира від початку була не його, договір купівлі-продажу його попросила укласти позивач. Він йшов, знаючи, що йому треба віддати свою долю та він не розраховував на цьому заробити. Відповідача не момент укладення договору купівлі-продажу він не знав. На уточнююче запитання, скільки він отримав грошей, [PERSON] пояснив, що нічого не отримував. Також [PERSON] було зазначено, що він гроші, вказані в договорі, не отримував. В подальшому, під час його повторного допиту в якості свідка, [PERSON]Ю надав показання, згідно яких при попередньому допиті мав на увазі, що не отримував грошові кошти від відповідача, а взагалі грошові кошти за продану ним частину квартиру ним було отримано. При цьому розрахунок за договором з ним проводився позивачем по частинах протягом певного часу після укладення договору купівлі-продажу. Згідно роз'яснень, викладених в п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року, зі змісту абзацу другого частини першої ст. 218 ЦК не може доводитись свідченнями свідків виконання зобов'язань, що виникли з правочину, для якого законом встановлено письмову форму. Відповідно до роз'яснень, наданих в п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року, виходячи із змісту ст. 59 ЦПК та з урахуванням положень частини першої ст. 218 ЦК, не може стверджуватись показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. Враховуючи, що для договору купівлі-продажу нерухомості чинним законодавством встановлено обов'язкову письмову форму та нотаріальне посвідчення, суд приходить до висновку, що показання свідка [PERSON] щодо виконання зобов'язань за вказаним договором, зокрема відносно того, що розрахунок з ним було здійснено позивачем, не можуть визнаватись належним доказом на підтвердження вказаної обставини. Таким чином, всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України позивачем не доведено, що грошові кошти, які сплачувались відповідачем за 1/2 частину квартири № 139 за договором від 30.12.2005 року, були сплачені за рахунок спільних коштів сторін. Як вбачається з правових позицій, викладених в Постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 року, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти. Враховуючи наведене, суд відмовляє в позові у вказаній частині, оскільки позивачем не доведений факт придбання відповідачем 1/2 частини квартири за договором від 30.12.2005 року за рахунок спільних коштів сторін. Позивачем за пред'явлення позову до суду було сплачено судовий збір в розмірі 2000 грн. Судом відмовлено в позовних вимогах в частині стягнення грошових коштів в розмірі 13622,53 грн. та визнання права власності на 1/4 частину квартири загальною вартістю, згідно договору купівлі-продажу, 75000,00 грн. За таких обставин суд розподіляє судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України та пропорційно до задоволеної частини позовних вимог стягує з відповідача на користь позивача понесені останньою судові витрати в розмірі 1676,27 грн.

Outcome: partial