Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 грудня 2016 року належить житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] . Відповідач по справі є колишнім зятем позивача, який для отримання посвідки для проживання з 11.04.2014 року був зареєстрований в будинку позивача, але фактично не проживав за вказаною адресою. У 2016 році він повернувся на постійне місце проживання до своєї держави - Туреччини. На даний час зв`язок з відповідачем обірвався. Дана ситуація чинить перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні своїм майном, що змусило її звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не з`явилась, до суду надала заяву про розгляд справи без її участі, заявлені вимоги підтримала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся, на адресу його місяця реєстрації направлявся лист рекомендованою кореспонденцією про виклик до суду. Відзив до суду відповідачем не було надано. Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та існуванням умов передбачених ст.. 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.12.2016р. підтверджено право власності позивачки [PERSON] на будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). Копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 76364309 підтверджено право власності гр. [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 8). З довідки виданої головою вуличного комітету від 24.07.2018р. слідує, що гр. [PERSON] дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] але фактично за вказаною адресою не проживає (а.с. 7). Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно приписів ст. 15 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в судовому порядку у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частина перша статті 383 ЦК України передбачає, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. ст. 150, 156 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для: собистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, до якої України приєдналась 17 липня 1997 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи вище викладене встановлено, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності позивачу [PERSON] у вказаному будинку зареєстрований [PERSON] , який фактично там не проживає, дане унеможливлює позивача у здійсненні будь-яких дій щодо користування та розпорядження своїм майном. З огляду на встановленні обставини, суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог позивача. На підставі статі 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,80грн.

Outcome: approved