Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки всіх видів доходів (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування зазначає, що вони з відповідачем мають неповнолітню доньку, [PERSON] , [INFO] . Дочка проживає з позивачкою за адресою реєстрації, а батько дитини більше ніж півроку з ними не мешкає та матеріально не допомагає, участі в утриманні доньки не приймає. Між сторонами на момент пред`явлення цього позову не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання дитини. В зв`язку з тим, що останнім часом відбулося значне подорожчання продуктів харчування, одягу, транспортних витрат, ліків та інших складових витрат на утримання дитини, а також враховуючи, що відповідач не підтримував з позивачкою та їх спільною донькою ніяких відносин, позивач звертається до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідача на утримання доньки. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 09.01.2020 року (головуючий суддя Сенаторов В.М.) відкрито спрощене позовне провадження. Рішенням Вищої Ради правосуддя № 848/0/15-20 від 26.03.2020 року [PERSON] звільнено з посади судді Київського районного суду м. Харкова у зв`язку з поданням заяви про відставку. Після проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на підставі п.2.3.50 Положень про автоматизовану систему документообігу суду згідно протоколу від 08.04.2020 року справу №953/25518/19 передано на розгляд судді Київського районного суду м. Харкова Лях М.Ю. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14.04.2020 року справу №953/25518/19 прийнято до провадження судді Лях М.Ю. 21.04.2020 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі. Відповідач зазначає, що станом на сьогодні він тимчасово не працює, але на обліку в службі зайнятості не перебуває у зв`язку із втратою трудової книжки. Обов`язок щодо участі в утриманні доньки виконує, до грудня 2019 року постійно особисто надавав гроші позивачу на утримання доньки. В подальшому він самостійно перераховує кошти безпосередньо на картковий рахунок доньки, надає доньці в добровільному порядку грошові кошти у розмірі, що покривають її витрати. Зазначає, що всього з грудня 2019 р. по квітень 2020 р. на утримання доньки ним на її рахунок сплачено 21 800,00 грн. Крім того, у зв`язку із відмовою фінансування дитини з боку Позивачки, він з грудня 2019 року до березня 2020 року включно постійно оплачував витрати на навчання вокалу, оплату репетиторів з математики, англійської мови, послуги косметолога та частково психолога. Також, відповідач просить врахувати, що він знаходиться у скрутному матеріальному становищі та має борг перед банками в загальній сумі 89 063,68 грн., а також має на утриманні непрацездатну матір. 18.05.2020 року позивач подала відповідь на відзив відповідача, що в якому зазначила, що грошові кошти, які відповідач перераховує на банківський рахунок доньки використовуються дитиною на свої власні потреби, які не пов`язані з її утриманням, а саме: розваги, послуги косметолога та інші витрати, які не пов`язані з утриманням доньки, а є додатковим витратами на утримання дитини. Усі інші витрати пов`язані з проживанням, навчанням, харчування позивачка несе самостійно. Зазначає, що твердження відповідача про добровільне надання грошових коштів позивачу жодним чином не підтверджені доказами. Щодо тверджень Відповідача про наявність на його утриманні непрацездатної матері, позивач зазначила, що мати [PERSON] (мати відповідача) є фізичною особою -підприємцем, має власний банківський рахунок, крім того в 2019 році нею було укладено договір куплі-продажу нежитлових приміщень, які здаються нею в оренду, за що вона отримує грошові кошти, тому позивачка зазначає, що мати відповідача є матеріально забезпеченою особою та може самостійно утримувати себе. 25.06.2020 року відповідач надав заперечення, в якому заперечував проти тверджень позивача, що перераховані ним кошти на картковий рахунок доньки є додатковими витратами, оскільки вважає що ці кошти він перераховував саме, в якості аліментів на її утримання. Посилається на те, що аліменти є власністю дитини, яка має право самостійно одержувати та розпоряджатися ними на власний розсуд. Звертає увагу, що позивачем не надано доказів того, що вона несе будь-які витрати пов`язані з проживанням, навчанням та харчуванням доньки. Крім того, зазначає, що він бажав та бажає у добровільному порядку сплачувати кошти на утримання своєї дитини, про що намагається укласти з позивачем договір, але позивач свідомо ухиляється від спілкування з відповідачем, повністю ігноруючи інтереси дитини. Також в додаткових поясненнях відповідач наголошує, що готовий і спроможний починаючи з вересня 2020 року і до досягнення дитиною 18-річчя (10.02 2021 року) виконувати і надалі свій обов`язок з утримання дитини в твердій сумі у розмірі 2 000,00 грн. на місяць, а також зарахувати в рахунок повної сплати аліментів, нарахованих за період з дня пред`явлення позову (27.12.2019 р.) до серпня 2020 року включно, сплачених відповідачем витрат на утримання своєї дитини в загальній сумі 40 504,07 грн. Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, заперечення викладені у відзиві та поясненнях відповідача, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку приходить до наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Судом встановлені та не заперечується сторонами, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 28.03.2003 р., свідоцтво про встановлення батьківства серії [NUMBER] від 28.03.2003 р.). Згідно довідки від 03.01.2020 року з Реєстру територіальної громади міста Харкова, місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстроване разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідачем на підтвердження своїх доводів щодо добровільної сплати аліментів на утримання доньки [PERSON] надано дублікати квитанцій з АТ КБ «Приватбанк» за період з липня 2019 року по липня 2020 року на загальну суму 35 612,00 грн. Також, відповідач надав квитанції за серпень 2020 року про оплату стоматолога за профілактику здоров`я, комплексну діагностику офтальмолога, купівлю окулярі. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття (ст. 51 Конституції України) та яке знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За змістом статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач визначила способом стягнення аліментів - їх присудження саме в частці від доходу (заробітків) відповідача. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. Як вбачається з матеріалів справи, дочка [PERSON] , [INFO] , зареєстроване та проживає разом з позивачкою [PERSON] , що також не заперечувалось відповідачем. Договору про участь в утриманні дитини батьки між собою не укладали. Підстави для звільнення батька від обов`язку платити аліменти, відсутні. Та обставина, що батько добровільно приймає участь в утриманні і у витратах на дитину та не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не є підставою для відмови у позові про стягнення аліментів, оскільки за взаємною згодою сторони про умови та порядок і розмір утримання не домовились і не уклали відповідного договору. Таким чином, є підстави для стягнення аліментів з батька на користь матері, з якою дитина проживає на даний час. Згідно обраного позивачем виду аліментів, аліменти призначаються у частці від доходу, що відповідає вимогам Сімейного кодексу України (ч. 3 статті 181 Сімейного кодексу України). Щодо розміру аліментів, то суд виходить з наступного. Суд враховує положення сімейного законодавства, яким визначено, що аліменти у розмірі ј частини доходів можуть бути стягнуті судом у порядку наказного (безспірного) провадження (що є фактичним законодавчим визначенням оптимального і звичайно прийнятого розміру аліментів на одну дитину). Суд враховує положення закону щодо гарантованого і рекомендованого мінімального розміру аліментів, і виходить з того, що вказаний рекомендований розмір аліментів є мінімальним, і не є поняттям, обмежуючим розмір аліментів, при умові, що батько дитини має матеріальну можливість сплачувати аліменти у більшому розмірі. Суд дійшов висновку, стягнення з відповідача аліментів в розмірі 1/4 частини його доходу. Стягнення аліментів у такому розмірі відповідатиме вимогам закону та в першу чергу інтересам дитини, не порушуючи права сторін. Суд не вбачає підстав для стягнення аліментів у більшому розмірі (як просить позивач), виходячи з того, що позивач не довела наявності будь-яких обставин, які б заслуговували у цьому сенсі на увагу і вимагали б стягнення аліментів у більшому (1/3) розмірі. При цьому суд також враховує добровільну участь відповідача в утриманні і у витратах на дитину, що також не заперечує позивач. Відповідач посилається на те, що він несе витрати на дитину, і це є підставою, яка має враховуватись при визначенні розміру аліментів. Суд, аналізуючи положення закону, що регулює дані правовідносини, такий аргумент не бере до уваги у якості обставини, яка дає підстави для визначення аліментів у частці, меншій ніж визначив суд у цьому рішенні. Надані відповідачем докази дійсно підтверджують участь батька в несенні додаткових витрат на дитину. Але, враховуючи характер таких витрат та їх призначення, вони не пов`язані з утриманням дитини у розумінні аліментів як коштів на поточне щоденне забезпечення життєвих потреб дитини. А позову про стягнення додаткових витрат позивачка не заявляє, погодившись з тим, що відповідач від даного обов`язку не ухиляється і його виконує. Відповідач надав суду докази на підтвердження того, що він перераховував грошові кошти на картковий рахунок дочки. Позивачка не погоджується з тим, що вказані виплати можна зарахувати, в якості аліментів, посилаючись на те, що дані грошові кошти надавались дитині, а не матері, і є додатковими витратами. Суд, враховуючи відсутність домовленості між сторонами, а також враховуючи, що закон передбачає стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини на користь матері/батька, а не самої дитини, враховуючи неповну цивільну дієздатність неповнолітньої особи, а також враховуючи, що відсутні підстави вважати, що даними грошовими коштами розпорядилась позивачка як аліментами, тому суд погоджується з тим, що вказані виплати не можуть бути зараховані як аліменти. Згідно ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються з дати подання позову, тобто з 27.12.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Отже, з урахуванням вищевикладеного, суд стягує з відповідача аліменти на користь позивача на утримання дитини у розмірі ј частки всіх видів доходів (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з дня пред`явлення позову, тобто з 27.12.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що відповідно до ч.1 ст. 179 Сімейного кодексу України, аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, які одержані для її утримання. Роз`яснити відповідачу, що відповідно до ст. 186 Сімейного кодексу України, за заявою платника аліментів або за власною ініціативою орган опіки та піклування перевіряє цільове витрачення аліментів. У разі нецільового витрачення аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділення Державного ощадного банку України. При розгляді даної справи про стягнення аліментів суд, відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК роз`яснює відповідачу відповідальність за прострочення сплати аліментів. Згідно п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Відповідно до частини першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial