Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просила стягнути з ПрАТ «Артемівськ Вайнері» на її користь заробітну плату в сумі 1900 грн., як середній заробіток за період затримки фактичного розрахунку підприємства з 01.12.2014 року по 31.12.2014 року; стягнути з відповідача обумовлену в заяві про звільнення суму компенсації (премії) в розмірі трьох посадових окладів, що складає 5700,00 грн.; зобов'язати відповідача, у разі здійснення фактичного розрахунку пізніше 31.12.2014 року, сплатити на корись позивача компенсацію за затримку розрахунку у розмірі середнього заробітку по день фактичного розрахунку. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що вона працювала в ПрАТ «Артемівськ Вайнері» на посаді мерчендайзер відділу трейд-маркетингу. В період з 21.08.2010 року по 31.11.2014 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною. Позивач зазначає, що 01.12.2014 року нею було подану заяву про звільнення з умовою виплати всі належні кошти та суму премії у розмірі трьох посадових окладів. На підставі даної заяви відповідачем було видано наказ про звільнення із займаної посади за п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Проте позивач вказує, що відповідач на сьогоднішній день не здійснив усіх виплат, обумовлених за згодою сторін, у зв'язку з чим вона змушена звернутись до суду за захистом порушених прав. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, стверджуючи про існування усної домовленості між сторонами щодо розрахунку виплат заробітної плати та компенсації в розмірі трьох посадових окладів. В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позову, вказавши, що твердження позивача щодо переговорів на предмет здійснення всіх виплат є абсурдними та не зрозумілими. Вимоги [PERSON] в частині виплати суми премії у розмірі трьох посадових окладів не передбаченні чинним законодавством та колективним договором, а тому здійсненні не були. Крім того відповідач, зазначив, що 15.12.2014 року позивачу було виплачено 1 989,96 грн. компенсації за невикористану у кількості 39 календарних днів, що підтверджується видатковим касовим ордером від 27.11.2014 року, у зв'язку з чим трудові права позивачки не були порушенні відповідачем при звільненні. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Стаття 129 Конституції зазначає, що одним із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Нормами ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом. Судом встановлено, що 01.11.2007 року [PERSON] прийнято на роботу на посаду мерчендайзера до відділу трейд-маркетингу, відповідно до наказу № 197-л від 01.11.2000 року. Відповідно до наказу №116-л від 21.08.2010 року позивачу було надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення ним 3 річного віку. Встановлено, також, що до відповідача надійшли заяви від позивача від 28.11.2014 року, в яких [PERSON] просить вважати її такою, що повернулась з відпустки по догляду за дитиною та звільнити її за згодою сторін з 01.12.2014 року, які були задоволенні ПрАТ «Артемівськ Вайнері» видачею Наказу № 135-л від 27.11.2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Зідно ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган повинен в день звільнення видати працівнику належним чином оформлену трудову книжку та провести з ним розрахунки у строки визначені законодавством. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому до виплати від підприємства проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимогу про розрахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинне виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що позивачку було звільнено з посади після виходу з відпусти по догляду за дитиною 01.12.2014 року, та після звільнення вона не працювала жодного дня. Даний факт стверджував відповідач в судовому засіданні та позивачем не заперечувався. Згідно ст. 83 КЗпП України у випадку звільнення працівника йому сплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. Вбачається, що у день звільнення позивача, а саме 27 листопада 2014 року, сума компенсації за невикористану щорічну відпустку у кількості 39 календарних днів складає 1989,96 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером від 27.11.2014 року, з яким позивачка ознайомилась та не заперечує проти того, що дані кошти неюбули отримані. Відповідно до ст. 97 КзпП України Оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Крім того, суд не бере до уваги посилання позивача на умови звільнення з посади, зазначені в заяві від 26.11.2014 року, оскільки наказом № 135-л від 27.11.2014 року звільнено [PERSON] за згодою сторін, відповідно до норм чинного законодавства, яке не передбачає виплату трьох посадових окладів. Написана позивачем вимога в заяві про звільнення, щодо виплати трьох посадових окладів, не може створювати обовязків для сторін, як хибно вважає позивач, оскільки це умова не буда узгоджена сторонами. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Суд оцінює докази наявні в справі, відповідно до ст.212 ЦПК України, повно і всебічно з'ясовує обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України. Крім того, згідно положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст.60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з принципу диспозитивності суд розглядає справу на підставі доказів, поданими сторонами. Проте, враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з норм, які підлягають застосуванню під час розгляду даного спору, суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed