Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

Позивач звернувся із вказаним позовом до суду та просить визнати дійсним договір\~купівлі-продажу\~квартири №90 в будинку №151 корпус №5 по проспекту Добровольського в місті Одесі, укладений 26 грудня 1994 року між [PERSON] , ([INFO], паспорт громадянина України серії КЕ №795982, зареєстрована в [INFO], пр..Добровольського,151, корпус №5 кВ.90), з однієї сторони, та [PERSON] і [PERSON], зареєстрований в Одеській області, В.-Михайлівський район, с. Петрівське, паспорт громадянина України серії КЕ №893520 від 09.01.1998р., з іншої сторони, зареєстрований 26.12.1994 р. на Одеській універсальній товарній біржі GIP за №94/0991. При цьому позивач мотивує свої позовні вимоги тим, що 26 грудня 1994 р. між [PERSON], з одного боку, та [PERSON] і [PERSON], з іншого боку, було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, який був зареєстрований на Одеській універсальній товарній біржі GІР в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» за № 94/0991. Згідно ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність», норми якого діяли на момент укладення договору, громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок укладення угод (договорів), не заборонених законом. На підставі зазначеного договору позивач набула у власність квартиру № 90 в будинку № 151 корпус № 5 по пр-т. Добровольського в м. Одесі. Перехід права власності на квартиру від продавців до [PERSON] було зареєстровано Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 13.01.1995 р., про що було зроблено реєстраційний запис на договорі. Реєстрація договору купівлі-продажу на товарній біржі була обрана сторонами угоди, оскільки такий спосіб оформлення відповідав як норам чинного на той час законодавства, так і існуючій практиці укладення договорів відчуження нерухомого майна, що підтверджується реєстрацією БТІ за мною права власності на квартиру на підставі такого договору. Незважаючи на те, що згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» №1957 XII від 10.12.91 року, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню, листом Міністерства юстиції України за № 17-12-44 від 10.04.1998 року, було роз'яснено, що угоди укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. Крім того, за правилами ст. 227 ЦК УРСР в редакції 1963 р., норми якого діяли на момент укладення договору, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. В теперішній час виникла потреба продати належну позивачу квартиру, але нотаріусом їй було повідомлено про неможливість її відчуження у звязку з невідповідністю укладеного у 1994 р. договору вимогам законодавства щодо обовязкового нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна, що і стало причною звернення із вищезазначеним позовом до суду. Ухвалою суду від 27 березня 2018 року по справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін по справі в судове засідання. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на задоволенні позову. Відповідачі та представник третьої особи в судове засідання не прибули, хоча про розгляд справи повідомлялись у встановленому порядку, причин неявки суду не сповістили, відгуків та пояснень по справі не надали та з заявами про відкладення розгляду справи до суду не звертались. Враховуючи вимоги\~ст. 223 ЦПК України\~та ст.6 Конвенції\~Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідачів. Зясував обставини справи, вислухав представника позивача, дослідив та проаналізував матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Так, судом встановлено, що 26 грудня 1994 р. між [PERSON], з одного боку, та [PERSON] і [PERSON], з іншого боку, було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, який був зареєстрований на Одеській універсальній товарній біржі GІР в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» за № 94/0991. (а.с. 6,7). На підставі зазначеного договору позивач набула у власність квартиру № 90 в будинку № 151 корпус № 5 по пр-т Добровольського в м. Одесі. Перехід права власності на квартиру від продавців до [PERSON] було зареєстровано Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 13.01.1995 р., про що було зроблено реєстраційний запис на договорі. Реєстрація договору купівлі-продажу на товарній біржі була обрана сторонами угоди, оскільки такий спосіб оформлення відповідав як норам чинного на той час законодавства, так і існуючій практиці укладення договорів відчуження нерухомого майна, що підтверджується реєстрацією БТІ за мною права власності на квартиру на підставі такого договору. (а.с. 7 на звороті). Незважаючи на те, що згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» №1957 XII від 10.12.91 року, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню, листом Міністерства юстиції України за № 17-12-44 від 10.04.1998 року, було роз'яснено, що угоди укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. Крім того, за правилами ст. 227 ЦК УРСР в редакції 1963 р., норми якого діяли на момент укладення договору, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Правочин обома сторонами повністю виконаний, відповідачами були звільнена квартира, передані ключі, вони знялася з реєстрації за вказаною адресою. Ні заперечень, ні зауважень ніхто із сторін по правочину не заявляв. При вчиненні правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обовязків, перехід права власності, всі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу квартири, правочини були реальними і вчинені у формі, дозволенній чинним законодавством України в 2000 році. При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги позивача правомірні, основані на нормах\~ст. 47 ч.2 ЦК України\~в редакції 1963 року, що регулювала дані правовідносини на час укладення договору купівлі-продажу і підлягають задоволенню. Оскільки позивач придбав вказану вище квартиру у свою власність у відповідачів, виконавши взяті на себе зобов'язання за договором купівлі - продажу. А відповідачі виконали зобов'язання по передачі квартири позивачам та виїхали з неї. Відповідно до ст.89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Згідно ст.263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи зазначене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] підставними та такими, що підлягають до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved