Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-12 00:00:00

Позивач звернулась в суд з наведеним позовом до відповідача мотивуючи тим, що з 20.03.1996 року по 01.04.2018 року працювала на посаді лаборанта бактеріологічної лабораторії Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні. Відповідачем не нараховано та не виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 квітня 2018 року по 28.02.2019 року. 19 червня 2019 року відповідачем надано відзив на позовну заяву із якого вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає, вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду, зазначає, що відповідачем виконано рішення суду від 28.11.2018 року в справі №344/16306/18. Просив відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали з мотивів наведених в позовній заяві та у відповіді на відзив в подальшому в судове засідання не з`явилися подали заяву про розгляд справи за їх відсутності, просили позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні не визнала вимог позову, просила відмовити з підстав, що наведені у відзиві, в подальшому в судове засідання не з`явилася подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення сторін, ознайомившись із відзивом представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ч. 8 ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Стосовно доводів відповідача щодо порушення позивачем строку звернення до суду з позовом, суд вважає їх необґрунтованими, оскільки відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 15.10.2013р. №8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, ст.ст.1, 12 Закону України «Про оплату праці» (справа № 1-13/2013), аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Таким чином, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Як вбачається із копії трудової книжки позивачки, [PERSON] працювала в Івано-Франківській обласній дитячій клінічній лікарні з 20.03.1996 року по 01.04.2018 року (а.с.5-6). Наказом з кадрових питань (особового складу) головного лікаря\~ Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні №83-к від 30.03.2018 року звільнено [PERSON] 01.04.2018 року за п. 6 ст. 36 КЗпП України (відмова працівника від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці). Крім того, даним розпорядчим документом наказано виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період з 23.01.2018 року по 01.04.2018 року, виплатити вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку, а бухгалтерії лікарні провести повний розрахунок, відділу кадрів оформити звільнення (а.с.7). При звільненні виплату нарахованих сум проведено 13.04.2018 року. При цьому 18 квітня 2018 року інспектором Управління держпраці в Івано-Франківській області було винесено припис про усунення виявлених порушень в Івано-Франківській обласній дитячій клінічній лікарні (а.с.10-11). Як вбачається із припису, виявлено такі порушення: в порушення вимог ч. 6 ст. 95 КЗпП працівникам Івано-Франківської ОДКЛ в межах прожиткового мінімуму індексація заробітної плати з січня по серпень 2015 року та у 2016 році не проводилась. В списку працівників зазначено прізвище позивачки; в порушення вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП при звільненні працівників в Івано-Франківській ОДКЛ виплата всіх сум, що належать їм від установи, проводиться не в день звільненні. При звільненні [PERSON] їй нараховано заробітну плату за 6 календарних днів невикористаної відпустки, однак виплату нарахованих сум проведено 13 квітня 2018 року; в порушення вимог ч. 1 ст. 117 КЗпП [PERSON] не нараховано та не виплачено середній заробіток за період з 01.04.2018 по 13.04.2018 року. 28.11.2018 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області позов [PERSON] до Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні про визнання незаконною бездіяльність, зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково. Визнано незаконною бездіяльність Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні, що полягає в не нарахуванні та невиплаті [PERSON] індексації заробітної плати за січень-серпень 2015 року та за 2016 рік. Визнано незаконною бездіяльність Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні, що полягає в не нарахуванні та невиплаті [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зобов`язано Івано-Франківську обласну дитячу клінічну лікарню нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію заробітної плати за січень-серпень 2015 року та за 2016 рік. Стягнуто із Івано-Франківської обласної дитячої клінічної лікарні в користь [PERSON] , 982,30 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2018 року по 13.04.2018 року (а.с. 44-46). Зазначене рішення суду першої інстанції залишено в силі постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 23.01.2019 року (а.с. 47-52) 28.02.2019 року відповідачем було нараховано та виплачено позивачу ідексацію заробітної плати за січень-серпень 2015 року та за 2016 рік та суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2018 року по 13.04.2018 року (а.с.28). 18 квітня 2019 року позивач звернулася до відповідача із заявою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 14.04.2018 року по 28.02.2019 року (день фактичного розрахунку). Отож, в день звільнення позивача відповідачем не було здійснено позивачеві виплати всіх сум, що належать йому в день його звільнення, а така виплата позивачу була проведена 28.02.2019р. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. \~ Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відтак, враховуючи що виплата сум належних позивачу при звільненні відбулася не вчасно, а саме 28.02.2019р. з вини відповідача, то позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.04.2018р. по 28.02.2019 року, у зв`язку з чим він і звернувся до суду із позовом. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Обчислюючи розмір середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню, суд виходить з наступного. Відповідно до п.21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999р.,- при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 р. Відповідно до абз.3 п.2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. При цьому, вимогами п.б п.4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх\~ випадках її\~ збереження\~ згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). Згідно до п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. ( Абзац перший пункту 8 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМУ № 1398 ( 1398-99-п ) від 30.07.99 ) З матеріалів справи вбачається, що згідно довідки форми\~ ОК-5\~ виданої УПФУ в м. Івано-Франківську нарахований дохід за 2 календарних місяці роботи, що передували звільненню позивача, а саме лютий-березень 2018р. становив 12106,68 грн. (5855,41 грн.+6251,27 грн., а.с. зв. 9). Загальна кількість днів за вказаний вище період 2018 року становить 59 (28 у лютому та 31 у березні), кількість робочих днів складає 41. Середньоденна заробітна плата відтак складає 295,28 грн. (12106,68грн.:41 робочий день=295,28)\~ За таких обставин суд, перевіривши розрахунок позивача, погоджується із\~ правильністю його проведення в частині визначення середньоденного розрахунку. При цьому позивач просить стягнення середнього заробітку за час затримки в сумі 94784,88 грн. виходячи з\~ розрахунку загальної кількості календарних днів в період з 14.04.2018 року по 28.02.2019 року, що становить 321 календарний день. В той же час за період з 14.04.2018 року по 28.02.2019 року було 220 робочих днів, а тому розрахунок слід проводити виходячи із даної кількості робочих днів. Відтак сума, що підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача становить 64961,60 грн. (295,28Х220=64961,6) Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки становить: 295,28Х220= 64961,60 грн., де 295,28 грн це середньоденний заробіток, 220-це кількість робочих днів за час затримки в період з 14.04.2018р. по 28.02.2019р. Враховуючи викладене вище, оскільки остаточний розрахунок відповідачем з позивачем проведений 28.02.2019 року, враховуючи вимоги ст. 117 КЗпП\~ суд приходить до переконання про часткове задоволення позову і стягнення з відповідача на користь позивача 64961,60 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 14.04.2018 року по 28.02.2019 року. \~ Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають до часткового задоволення. Щодо стягнення судових витрат, які стороною позивача були заявлені\~ в розмірі 10000,00 грн., то слід зауважити таке. На переконання суду вказаний розмір витрат є невиправдано завищеним з огляду на таке.\~ Враховуючи, що дана справа не відноситься до категорії\~ складних справ, а є по своїй суті справою не значної складності, то надання правової допомоги не потребувало надзвичайних зусиль та/або матеріальних затрат для підготовки та супроводження справи в суді. Враховуючи наведене, суд вважає, що витрати на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн. не підлягають до стягнення в такому обсязі. Проте, враховуючи, що адвокат безумовно надавав стороні позивача правову допомогу, з огляду на не значну складність справи та її типовість, кількість судових засідань, які відбулися за участю іншого адвоката та застосовуючи засади справедливості та співмірності суд вважає, що 5000,00 грн. є достатньою компенсацією понесених стороною витрат на правову допомогу. На підставі наведеного, ст. 43 Конституції України, ст.ст.116- 117 Кодексу законів про працю України,

Outcome: partial