Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-07 00:00:00

Позивач звернувся з цивільним позовом до суду про захист прав споживачів та визнання недійсним пункту кредитного договору. У позовній заяві вказував, що 02.07.2008 року між ним та ВАТ «[PERSON] Аваль», назва якого змінена на ПАТ «[PERSON] Аваль», був укладений кредитний договір № 354411/3992/0120-8 від 02.07.2008 року, відповідно до умов якого банк надав йому кредит у сумі 10\~000,00 доларів США зі сплатою 13,8% річних, на строк 84 місяці по 02.07.2015 року. Додатково задля забезпечення вимог кредитора 02.07.2008 року до даного договору був укладений договір поруки № 354411/3992/0120-8п між банком та [PERSON] Нещодавно банк звернувся з позовом до суду до нього та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 354411/3992/0120-8 від 02.07.2008 року. У ході розгляду справи позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, у якій зазначив, що сума заборгованості по пені за прострочення кредиту становить 2552,74 долара США. Уважно вивчивши умови кредитного договору та заяву про уточнення позовних вимог, йому стало відомо, що п. 14.3 кредитного договору суперечить вимогам п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили суд його задоволити, представник позивача пояснив, що розмір пені вказаний у п.14.3 договору за рік складає 182 %, що значно перевищує суму несплаченого чергового платежу по договору, який складає 113 доларів США, тому дана умова договору порушує принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, і відповідно є підстави для визнання її недійсною, вказав на судову практику. Представник відповідача у судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, в задоволенні позову просив відмовити. В судове засідання третя особа не зявилася. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та його представника суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 02.07.2008 року між позивачем та відповідачем по справі був укладений кредитний договір № 354411/3992/0120-8 від 02.07.2008 року, що підтверджується його копією. Відповідно до умов договору відповідач надав [PERSON] кредит у сумі 10\~000,00 доларів США зі сплатою 13,8% річних, на строк 84 місяці. Додатково 02.07.2008 року задля забезпечення вимог кредитора був укладений договір поруки № 354411/3992/0120-8п між банком та [PERSON] [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором. З копії заяви банку про уточнення позовних вимог вбачається, що сума заборгованості по пені за прострочення кредиту та відсотків становить 2552,74 долара США. Відповідно до п. 14.3 кредитного договору № 354411/3992/0120-8 від 02.07.2008 року, за прострочення виконання будь-яких грошових зобовязань за цим договором позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожен календарний день прострочення. Нарахування пені здійснюється, починаючи з наступного календарного дня після дати, коли відповідне грошове зобовязання мало бути виконаним, і по день виконання позичальником простроченого зобовязання включно. Ч.2 ст.627 Цивільного кодексу України визначено, що у договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів, в даному випадку і на правовідносини, що виникли між сторонами. Суд вважає, що п.14.3 договору відповідає нормам закону і підстави для визнання її недійсною відсутні. Так, відповідно до ч.1 ст.546 ЦК, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою. Ч.1 ст.547 ЦК України передбачено, що правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі. Ч.1, 3 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч.2 ст.551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. На даний час відсутній законодавчий акт, який би було визначено розмір пені у відносинах між банком та фізичною особою. Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» від 22.11.1996 року № 543, на який посилався представник позивача, аргументуючи порушення банком розміру встановленої пені, не розповсюджується на відносини, які виникли між сторонами, оскільки, в законі визначено, що його дія розповсюджується на підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також на фізичні особи субєкти підприємницької діяльності, що також підтверджено рішенням Конституційного суду України від 11 липня 2013 року. Відповідно до ч.1, 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1996 № 1023 продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. П. 5 ч.3 ст.18 даного закону визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором. Згідно П.1.1 та 1.1.1 укладеного договору між сторонами визначено, що його предметом є кредит у сумі 10000 доларів США. Відповідно до заяви про уточнення позовних вимог ПАТ «[PERSON] Аваль» від 08.04.2015 року сума нарахованої пені за договором склала 2552,74 доларів США, що складає близько 25 % від розміру отриманих коштів у кредит. Позивач, на думку суду, помилково застосовує вищевказану норму закону, розраховуючи 182,5 % річних пені до суми прострочення чергового платежу по договору, оскільки в даному випадку вартістю продукції по за умовами договору є сума отриманого кредиту 10000 доларів США, а не сума щомісячного платежу по кредиту. Таким чином, суд вважає, позивач не довів суду, що відповідач встановив несправедливі умови договору, внаслідок чого виник істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Посилання представника позивача на правову позицію Верховного суду України викладену у постанові від 25.09.2013 року, та по справі № 6-80цс13 є необґрунтованим, оскільки в них викладена позиція суду щодо положення договорів про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо сплати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, а не тих умов, на які посилається позивач. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що в позові потрібно відмовити.

Outcome: dismissed