Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] в якому зазначив, що йому на праві власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], в якій зареєстрований член сім'ї попереднього власника квартири - [PERSON], яка з 09 вересня 2015 року за зазначеною адресою не мешкає. Реєстрація [PERSON] в належній позивачу квартирі має наслідком порушення його прав як власника, у зв'язку з чим [PERSON] просить визнати відповідача [PERSON] особою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що підтримує заявлені позовні вимоги і не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з*явилась, про час і місце його проведення була належним чином повідомлена, причини неявки не повідомила, відзив на позовну заяву не подала. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст.280, 281 ЦПК України. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що мешкають в будинку [ADDRESS]. Раніше відповідачка [PERSON] мешкала в квартирі [ADDRESS], але на протязі останніх десяти років за зазначеною адресою не проживає, оскільки влаштувала своє особисте життя та змінила місце проживання. З'ясувавши думку представника позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 23 березня 2018 року (а.с.9-11). Відповідачка [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] (а.с.22-23). Як вбачається з наявних в матеріалах справи актів перевірки паспортного режиму від 18 серпня 2017 року (а.с.7), від 23 березня 2018 року [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] з 19 лютого 1988 року, але не мешкає в зазначеній квартирі з моменту її відчуження попереднім власником - з 09 вересня 2015 року (а.с.7,8). Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку (квартири) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї (правова позиція, висловлена ВСУ під час розгляду справи № 6-158цс14). Як встановлено з досліджених судом доказів, зокрема, з актів перевірки паспортного режиму, відповідачка є членом сім'ї колишнього власника квартири [ADDRESS]. Приймаючи до уваги, що відповідачка [PERSON] є членом сім'ї колишнього власника квартири із припиненням права власності якого втратилось й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї, суд дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] та визнання [PERSON] особою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS]. В силу ст.141 ЦПК України судові витрати у вигляді витрат по сплаті судового збору по справі слід віднести на відповідача по справі. Вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу не підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] не зазначена сума цих витрат і матеріали справи не містять доказів на підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, натомість в матеріалах справи наявний лише попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, що не відповідає вимогам ст.137 ЦПК України. На підставі ст.150 ЖК України, ст.ст. 317,319,391, 405 ЦК України,

Outcome: approved