Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-24 00:00:00

Позивач звернулась до відповідача з вказаним позовом. В позові зазначила, що з 26.04.2012 року вона працює на посаді голови МЖК «Машинобувельник». В липні-серпні 2013 року, їй стало відомо, що відповідач розповсюджує відомості, які порочать її честь та гідність, що нібито позивач як голова кооперативу уникає зустрічей з мешканцями будинку, не звітує перед ними, постійно є відсутньою на робочому місці, провадить ремонтні роботи у кооперативі виборочно, витрачає гроші кооперативу та не звітує перед мешканцями. Крім того, бажає оформити на себе право власності на кв. [ADDRESS]. Вказані відомості відповідач розповсюджувала мешканцям кооперативу [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Вважає, що розповсюджена інформація не відповідає дійсності, оскільки грошові кошти, які витрачаються на потреби кооперативу контролює правління, усі письмові звернення членів кооперативу не залишаються без відповіді , у разі необхідності, заявник може завжди ознайомитись з документами кооперативу. Той факт, що голова кооперативу не знаходиться в своєму кабінеті не означає, що вона не виконує свої обов'язки в інших приміщеннях кооперативу, або у відповідних державних та контролюючих органах. Питання з приводу квартири [ADDRESS] находиться на розгляді в Жовтневому районному суді м. Маріуполя. Вважає розповсюджені, не відповідаючи дійсності відомості, такими, що порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача. В наслідок чого було порушено особисті не майнові права позивача. Вказаною ситуацією їй була спричинена моральна шкода. Тому просить суд, визнати розповсюджені відповідачем відомості такими, що не відповідають дійсності, та такими, що порочать честь, гідність та ділову репутацію. Зобов'язати відповідача публічно принести свої вибачення на черговій конференції делегатів ПК МЖК «Машинобудівник». Стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 10000 грн. В подальшому позивач уточнила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 300 грн. Позивач в судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, зазначивши, що в наслідок дій відповідача у неї виникли проблеми зі здоровє'м та загострились хвороби. Представник позивача надав аналогічні за змістом пояснення. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала в повному обсязі та пояснила, що вона є членом правління ПК МЖК «Машинобудівник». На її думку позивач, як голова правління кооперативу не завжди надає необхідну інформацію про діяльність кооперативу та звітує з приводу проведених робіт. Відповідно до рішення конференції від 26.04.2012 року голова кооперативу підзвітна правлінню. Члени ревізійної комісії, а також члени правління зокрема і [PERSON], стали вимагати від голови кооперативу прозвітувати про фінансово-господарську діяльність кооперативу. Проте голова кооперативу відмовилась надати відповідні документи з цього приводу. Данний факт підтверджується відповідної заявою на ім'я ПК МЖК «Машинобудівник» від 23.11.2012 року, а також актом перевірки від 26.11.2012 року. Вважає, що всі дії позивача [PERSON] направлені тільки на те, щоб уникнути необхідності звітувати з приводу фінансово-господарської діяльності кооперативу. Вважає, що дії позивача порушують вимоги статуту кооперативу та порушують її особисті інтереси. Особисто відповідач неодноразово намагалась з'ясувати питання діяльності кооперативу у позивача, однак не отримала належної інформації. В неї є певні зауваження з приводу діяльності голови кооперативу. Вказала, що позивач досить нервово реагує на критику в свій адрес. Заперечувала, що вказувала про те, що квартиру [ADDRESS] позивач бажає одержати в свою власність. Вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позивачки не визнала, та зазначила, що позивачем не доведено у встановленому законом порядку факт розповсюдження з боку відповідача недостовірних відомостей, а також того, що розповсюджені відомості порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача. Також вказала, що позовні вимоги позивача з приводу зобов'язання відповідача примусово вибачитись не підлягають задоволенню,оскільки не передбачені відповідною статтею закону. Позивач, як голова кооперативу підзвітна правлінню, членом якого є відповідач. Відповідач зверталась з запитами до позивача з приводу надання інформації, проте вказані запити залишились поза увагою позивача. Вважає, що з боку відповідача на адресу позивача були критичні висловлювання, за які відповідно до вимог закону не повинна наступати відповідальність. Данних про те, що відповідач висказувала висловлювання в брутальній принизливій формі не мається. Також зазначила, що позивачем не обгрунтована суму моральної шкоди. Вважала, що не мається причинно-наслідкового зв'язку між хворобами позивача та діями відповідача. Просила суд у задоволенні позовних вимог позивачки відмовити у повному обсязі. Суд вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи приходить до наступного. Відповідно до листа від 08.07.2013 року від [PERSON] та [PERSON] на адресу голови ПК «МЖК Машинобудівник», останні повідомляють, що за останні 6 місцяців чули від [PERSON], про те, що нібито позивач як голова кооперативу уникає зустрічей з мешканцями будинку, не звітує перед ними, постійно є відсутньою на робочому місці, провадить ремонтні роботи у кооперативі виборочно, витрачає гроші кооперативу та не звітує перед мешканцями. Крім того, бажає оформити на себе право власності на кв. [ADDRESS]. З листа працівника кооператива [PERSON], вбачається, що останній чув від [PERSON], що голова кооперативу нібито пряче гроші кооперативу і не звітує за них. Згідно направлення до стаціонару від 09.07.2013 року, позивач [PERSON] має діагноз атерокардіосклероз, з обтяженнями. Відповідно до листа членів правління та ревізійної комісії на адресу голови кооперативу [PERSON], останні вимагають від голови кооперативу в строк до 28.11.2012 року, прозвітувати з приводу фінансово-господарської діяльності кооперативу надавши відповідні фінансові документи. З акту перевірки фінансово-господарської діяльності ПК МЖК «Машинобудівник» від 26.11.2012 року, складеного членами ревізійної комісії та 3 членами правління кооперативу вбачається, що не дивлячись на наявність запиту членів правління та членів ревізійної комісії з приводу звіту фінансово-господарської діяльності кооперативу, голова кооперативу не надала відповідні документи для ознайомлення. Допитана під час судового розгляду свідок [PERSON] зазначив, що він чув на вулиці, як відповідач голосно зазначала, що їй не дають ознайомитись з фінансово-господарськими документами кооперативу, та вона не розуміє, на що витрачаються гроші. Допитаний свідок [PERSON] зазначив, що голова кооперативу була обрана на конференції. Після обрання позивача головою кооперативу було декілька зібрань правління. Вказані зібрання проходили доволі емоційно. Відповідач постійно зазначала, що голова кооперативу не перебуває на робочому місці, невідомо куди витрачаються кошти кооперативу. Крім того, вона зазначила, що позивач бажає забрати собі квартиру [ADDRESS]. Допитана під час судового розгляду свідок [PERSON] зазначила, що члени правління неодноразово звертались до позивача з проханням надати звіт з приводу фінансово-господасрької діяльності кооперативу. Однак позивач не надавала ніяких документів. 23.11.2012 року, декілька членів правління, в тому числі і відповідач, звернулись до позивача з письмовою заявою надати звіт з приводу фінансово-господарської діяльності кооперативу, однак позивач відмовилась надати вказаний звіт і вказала, що вона буде звітувати тільки ревізійній комісії. Також зазначила, що під час правління як позивач, так і відповідач поводили себе доволі нервово. При цьому вона особисто не чула від відповідача образливих слів в бік позивача. Аналогічні за змістом свідчення дала свідок [PERSON] Свідок [PERSON] зазначила, що позивач не реагувала на звернення членів правління з приводу надання звітів роботи кооперативу. Позивач поводила себе емоційно і навіть погрожувала відповідачу. Будь-яких образ з боку відповідача на адресу позивача вона не чула. Відповідно до акту перевірки фінансово-господарської діяльності ПК МЖК «Машинобудівник» за 2013 рік від 25.01.2014 року, складеного членами ревізійної комісії, вбачається, що всі грошові кошти кооперативу використовувались за цільовим призначенням відповідно до видів діяльності кооперативу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків передбачених законом. Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З урахуванням положень ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростування недостовірної інформації про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, та право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до частин 1, 4 і 6 статті 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушені у друкованих засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Згідно п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», згідно з положеннями ст.277 ЦК України і ст.10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», який перегукується з вимогами ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використаних мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедент ній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи або спростування інформації (стаття 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні». Згідно пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1198) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні пости і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Проаналізувавши надані у судовому засіданні докази і вищезазначені вимоги законодавства України, в тому числі роз'яснення Постанов Пленуму Верховного суду України зі вказаних питань з вирішення аналогічних спорів, дав оцінку доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні не знайшов підтвердження факт наявності підстав для задоволення позову. Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» у судовому засіданні не встановлена сукупність таких обставин, як поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивачки; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з того, що відповідач є членом правління вище вказаного кооперативу. Під час розгляду справи було встановлено, що у відповідача є претензії до роботи позивача на посаді голови кооперативу та керівництва фінансово-господарською діяльністю. Позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що відповідач поширила у відповідний спосіб стосовно неї неправдиву відповідальність, яка порочить її честь гідність та ділову репутацію. Доказів, що критичні висловлювання відповідача на адресу позивача в принизливій формі надано не було. Аналізуючи свідчення свідків суд враховує, що вони є досить протирічливими. При цьому суд враховує, що свідки, на яких посилається позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог, є службово залежними від позивача. Крім того суд враховує, що позивачем не надано доказів наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та погіршенням її стану здоров'я. Позивачка є публічною особою, тому при вирішенні справи враховуються рекомендації п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» і положеннями Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації. Крім того, відповідно до п. 26 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, тому відповідно до ст. 88 ЦПК України не підлягають стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed