Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вимогами до відповідача про надання їй, як матері, дозволу на виїзд малолітньої дитини до АР Крим без згоди та супроводу батька, мотивуючи вимоги, позивач вказала, що проживає разом з донькою [PERSON] та чоловіком [PERSON] у АР Крим, а старша донька [PERSON] від попереднього шлюбу позивача проживає у місті Києві, де проживає дотепер. Однак, у зв'язку із бажанням підтримувати родинні зв'язки, а відповідач своєї згоди на оформлення дозволу на виїзд не надає у позивача виникла необхідність в наданні дозволу на виїзд її малолітньої доньки на тимчасово окуповану територію та наданні дозволу на виїзд з України громадянину, без згоди та супроводу батька. Підсудність розгляду цивільної справи у відповідності до ст. 23 ЦПК України, ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» ухвалою апеляційного суду міста Києва від 12 червня 2018 року визначено за Печерським районним судом міста Києва. Ухвалою судді від 01 серпня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано строк для подання відзиву на позовну заяву (відзив); відповіді на відзив; заперечень; пояснень третьої особи щодо позову або відзиву. Згідно ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відзиву у встановлений ухвалою судді строк відповідачем не надано. Позивач надав до суду клопотання про розгляд справи у відсутність його представника. Просив суд позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи через офіційний веб-портал «Судова влада України» http://court.gov.ua/ на веб-сторінці Печерського районного суду міста Києва, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав. Позивач у своїй заяві не заперечує проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів у зв'язку з чим суд на підставі ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе вирішити справу у його відсутність за наявними у справі доказами, ухваливши заочне рішення. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд, приходить наступного висновку. Судовим розглядом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, у якому [INFO] року народилась донька - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Керченського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим (а.с. 19). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] укладено 05 червня 2009 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Керченського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим (а.с. 20). Від попереднього шлюбу позивач має доньку [PERSON], [INFO], яка проживає у місті Києві, яка є рідною сестрою малолітньої. Як вказала у своїй позовній заяві позивач, відповідач ігнорує її прохання оформити згоду на виїзд їхньої спільної дитини відповідно до законодавства України. Відповідно до статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність v вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України, батьки дитини мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів неповнолітньої дитини. Пунктом 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків /усиновлювачів/, піклувальників та в їхньому супроводі, або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 року № 367, де зазначено, що в'їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї громадян України, що не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Відповідно до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документу дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або закон них представників. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Правилами оформлення та видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон визначено, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадян України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у якій, відповідно до правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16 років здійснюється лише за згодою батьків /усиновлювачів/ та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду за кордон досягли повноліття. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріальною згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України, до якої належить: сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; повітряний простір над вказаними територіями, - є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Згідно з ч. 1 ст. 10 цього Закону, громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду - виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Однак, ч. 1 ст. 4 зазначеного Закону передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 3 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Враховуючи наявні у матеріалах справи письмові докази, позивачем не доведено факт ігнорування відповідачем прохання позивача про нотаріальне посвідчення згоди на виїзд їхньої малолітньої доньки. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума сплачених судових витрат, зокрема, судовий збір у розмірі 1409,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved