Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом. Посилалась на те, що 08 вересня 2002 року між нею та відповідачем міським відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького обласного управління юстиції було зареєстровано шлюб, актовий запис №1208. Під час даного шлюбу у них народилось двоє дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Вказувала на те, що сімейне життя з відповідачем не склалось і з початку 2013 року вони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних стосунків. Причиною розпаду сім'ї вважає відсутність взаємопорозуміння, спільної думки щодо вирішення соціально-побутових проблем, а тому просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, оскільки подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам та існування шлюбу на даний час носить лише формальний характер. Крім того, вказувала на те, що вона проживає разом з малолітньою донькою [PERSON] у своєї бабусі за адресою [ADDRESS], а старша донька [PERSON] проживає разом з батьком за адресою [ADDRESS] та знаходиться повністю на його утриманні. При цьому, прихильність старшої доньки до батька, а молодшої до матері склалась в родині на протязі тривалого часу з моменту фактичного припинення шлюбних відносин та [PERSON] самостійно виявила бажання проживати разом з батьком. Зазначала, що як нею так і відповідачем забезпечено належні умови для проживання та виховання їх дітей окремо, вони отримують постійні достатні доходи, оскільки позивач працює лікарем, а відповідач є приватним підприємцем, на обліку і лікарів нарколога та психіатра не перебувають, а тому можуть забезпечити належний розвиток та добробут дітей. У зв'язку з наведеним, посилаючись на норми матеріального права, просила розірвати шлюбу між нею та відповідачем, а також визначити місце проживання доньок [PERSON] разом з нею, а [PERSON] разом з відповідачем, стягнути з відповідача половину понесених нею судових витрат. В судове засідання позивач не з'явилася, в матеріалах справи міститься її заява про розгляд справи без її участі, в якій позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі, проти задоволення позову не заперечував, про надання строку для примирення не клопотав. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву про розгляд справи без його участі, вирішення спору залишив на розсуд суду та при винесенні рішення просив врахувати інтереси дітей. Згідно ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що заява відповідача про визнання позову підлягає прийняттю та позов слід задовольнити в повному обсязі, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що 08 вересня 2002 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького обласного управління юстиції між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, актовий запис №1208 (а/с 7). Під час спільного шлюбу у сторін народилось двоє дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження (а/с 3,4). Сторони не підтримують між собою подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства та проживають окремо. Згідно вимог ст.ст. 56, 105 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. При таких обставинах, суд вважає, що сім'я у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. У відповідності до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, позивач не заявила про своє бажання залишити за собою дошлюбне прізвище після розірвання шлюбу. За правилами ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У відповідності до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Тим більш, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років. Судом встановлено, що сторони проживають окремо та малолітня [PERSON] проживає разом з матір'ю за адресою [ADDRESS], а [PERSON] проживає разом з батьком за адресою [ADDRESS], що також підтверджується копією довідки КЖРЕП №11 від 03.02.2015 року №177 та довідкою ПП «Садгора-Сервіс» №743 від 31.01.2015 року (а/с 8,9). Сторони належним чином виконують свої обов'язки по догляду за дітьми та мають можливість забезпечити належні умови для їх розвитку та виховання, що також підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема актом обстеження житлово-бутових умов від 05.02.2015 року, довідками ЧОПЛ та ЧОНД про те, що сторони не перебувають на обліку у лікарів нарколога та психіатра, а аткож свідоцтвом про державну реєстрації фізичної особи-підприємця, свідоцтвом платника єдиного податку, довідкою про доходи позивача віж 17.02.2015 року, іншими матеріалами справи (а/с 14-18). Так, батьківські права щодо дітей визнаються і захищаються ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції». Сімейне життя, як розуміється в договірних країнах, охоплює широкий спектр прав батьків, пов'язаних з турботою і опікою над їх неповнолітніми дітьми. Турбота про дітей і їх виховання, як правило, неминуче припускають, що саме батьки або єдиний батько вирішують, де дитина буде жити, а також встановлюють різні обмеження свободи власної дитини або ж надають іншим особам право їх встановлювати. У відповідності зі стандартами Ради Європи визнання культурного різноманіття поширюється і на способи виховання дітей. Стаття 8 Конвенції передбачає повагу і такого способу виховання, який не одержав поширення в певному суспільстві, за умови, що подібне поводження з дитиною не підпадає під поняття караного діяння відповідно до законодавства держави-учасника. Взаємини батьків і дітей не припиняються в разі розлучення або роздільного проживання батьків. Однак, як зазначає Європейська комісія, встановлення в національних законодавствах правил, які регламентують відносини між батьками та дітьми в подібних випадках і відрізняються від норм, що застосовуються в період існування шлюбу, може бути визнано правомірним і навіть необхідним. Разом з тим з положень ст. 8 випливає, що жоден з батьків не має пріоритетного права опіки над дитиною. Європейська комісія та Європейський суд визнають широку свободу розсуду національних властей за умови, що суди в належній мірі досліджують ситуацію кожного з батьків з точки зору інтересів дитини. У відповідності до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Враховуючи вище викладені обставини, ставлення обох батьків до своїх батьківських обов'язків, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо визначення місця проживання дітей обґрунтовані та підлягають задоволенню. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено На підставі вище викладеного та

Outcome: approved