Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила визнати за нею право власності на Ѕ частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS] , вартість якого складає 48000 грн.. У порядку поділу зазначеного будинку просила суд стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості частки майна у сумі 24000 грн., залишивши будинок у натурі відповідачу. Свої вимоги мотивувала тим, що між нею та відповідачем 21 жовтня 2011 року укладений шлюб, який розірваний 24 січня 2019 року рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області. Від спільного життя дітей не мають. В період попружного життя ними за рахунок спільних коштів 27 жовтня 2014 року придбано будинок [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу будинку за спільною згодою сторін укладений на ім`я відповідача. На час розгляду справи згідно з висновком проведеної експертизи, вартість будинку складає 48000 гривень. Позивач не проживає у вказаному будинку та надалі не має наміру проживати в ньому. Просить суд в порядку розподілу майна подружжя визнати за нею право власності на Ѕ частину спірного будинку, стягнути з відповідача компенсацію вартості її частини в розмірі 24000 гривень та залишити будинок в цілому відповідачеві. Позивач в судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином, але представник надала письмову заяву, відповідно до якої підтримала вимоги позову та просить суд їх задовольнити та розглядати справу без її участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву, відповідно до якої не заперечує проти задоволення позовних вимог та просить суд розглядати справу без його участі. Враховуючи, що в справі є достатньо матеріалів, які вказують на права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи суд встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 21 жовтня 2011 року. Шлюб між ними розірваний 24 січня 2019 року рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 27 жовтня 2014 року [PERSON] прийняв у власність житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Пункт 1.4 договору свідчить про те, що покупець купує житловий будинок за згодою дружини [PERSON] , що підтверджується її заявою. Вартість будинку, відповідно до висновку експерта від 21 січня 2019 року, становить 48000 гривень, вартість Ѕ частки будинку становить 24000 гривень. За ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, застосовується положення частин 4, 5 ст.71 СК України. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Також Пленум та стаття 70 СК України встановив, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. На підставі презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд вважає відмовити в задоволенні вимоги позивача про визнання за нею права власності на Ѕ частину спірного будинку. Правовий режим спільного сумісного майна на будинок визнається сторонами та ніким не спростований. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 372 ЦК України,майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Зважаючи на рівність часток співвласників майна, кожна із сторін має право на Ѕ частку спірного будинку, вартість кожної виходячи з висновку експертизи становить 24000 грн. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Отже, у разі неможливості виділити або поділити майно в натурі, чи спільно користуватися ним, можливе присудження грошової компенсації за частку у спільній власності. Відповідно до ст. 365 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу задоволення позовних вимог, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Верховний Суд України неодноразово висловлював свою позицію із зазначеного питання, а саме те, що із змісту норми ст. 365 ЦК випливає, що припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 ч. 1 ст. 365 ЦК, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (ухвала Верховного Суду України від 23 червня 2010 р. у справі N 6-22505св09; постанова від 16 січня 2012 р. у справі N 6-81цс11). Суд встановив, що вищезазначене майно являється об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто власністю сторін по справі, так як придбане ними за час перебування в зареєстрованому шлюбі, тому являється спільною частковою власністю подружжя. Суд враховує вартість часток кожного із співвласників в спільно набутому майні за час шлюбу, які є однаковими, те, що позивач наполягає на компенсації її частки в спільному майні подружжя, а відповідач не заперечує проти такого вирішення спору та бажає сплатити позивачеві компенсацію за її частку будинку, те що сторони не мають можливості спільно користуватися будинком, в якому проживає відповідач, вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати , пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial