Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

Позивач звернулась до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовом до [PERSON], у якому просить усунути їй перешкоди в користуванні майном, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], шляхом вселення, а також заборонити відповідачу чинити їй перешкоди у вільному доступу до вказаної квартири. Позов мотивований тим, що позивачу перешкоджають у здійсненні нею права володіння та користування спірною квартирою, яка їй належить на підставі договору купівлі-продажу від 05.07.2006р. Відповідач надав суду заперечення в яких вказав, що відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.03.2015р. та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно він є власником 1/2 частини спірної квартири. Посилаючись на те, що він ніколи не чинив позивачці перешкод у користуванні спільною власністю, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх повністю. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на недоведеність позову та відсутність спору між сторонами. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. [PERSON] 05.07.2006р. відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], придбала квартиру, розташовану у [ADDRESS] (а.с.6). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.03.2015р. визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину зазначеної квартири (а.с.33-34), яке 20.10.2015р. було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 35). Згідно з ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Таким чином, кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Судом встановлено, що у 2015 році сторони припинили спільне проживання у квартирі за адресою [ADDRESS], з огляду на неприязні та конфліктні стосунки, що склались між ними, що підтверджуються неодноразовими їх зверненнями до правоохоронних органів, листами та висновками ДМУ ГУ МВС України у Дніпропетровській області (а.с.13, 15-18, 40-44, 58-61, 89-92). На момент розгляду справи у спірній квартирі постійно проживає [PERSON], що не заперечувалось представниками сторін у судовому засіданні. З позовної заяви та пояснень представника позивача вбачається, що внаслідок вищевказаних неприязних відносин [PERSON] позбавлена вільного доступу до спірної квартири, оскільки [PERSON] замінив один із замків та не надає ключі від нього, що підтверджується висновком ДМУ ГУ МВС України у Дніпропетровській області від 10.09.2015р. (а.с. 17). За таких обставин, суд доходить висновку, що позивачу перешкоджають у вільному володінні та користуванні квартирою за адресою [ADDRESS], оскільки кожен із співвласників житла має право на вільний доступ до нього, а реалізація такого права не може ставитись у залежність від волі інших співвласників. При цьому, суд не бере до уваги твердження представника відповідача про відсутність між сторонами спору щодо користування спільною квартирою, оскільки у судовому засіданні оголошувалась перерва для надання їм можливості врегулювати спір у мирний спосіб шляхом передачі позивачу дублікату ключів від спірної квартири, проте на момент розгляду справи відповідні ключі позивачу надані відповідачем не були. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на наявність перешкод у здійсненні позивачем права користування спірною квартирою, внаслідок чого вона позбавлена вільного доступу до неї, у суду наявні достатні правові підстави для задоволення позову у частині вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення позивача на підставі ст. 391 ЦК України. З позовної заяви та пояснень представника позивача вбачається, що на підставі ст. 391 ЦК України позивач просить суд з метою усунення перешкод у здійсненні нею права користування також зобовязати відповідача не чинити їй перешкоди у користуванні спірною квартирою. Разом з тим, ст. 391 ЦК України визначено можливість захисту прав власника виключно від існуючих перешкод та не передбачено можливості захисту прав власника на майбутнє. Частиною 2 ст.386 ЦК України передбачено право власника звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення іншою особою дій, які можуть порушити його право власності, якщо у нього є підстави передбачати можливість порушення такого права іншою особою. Водночас, оскільки за змістом ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позивачем вимог, а заявлені позивачем вимоги ґрунтуються виключно на ст. 391 ЦПК України, у суду відсутні підстави для заборони відповідачу перешкоджати позивачу у користуванні спірною квартирою в порядку усунення перешкод у здійсненні права користування на підставі ст. 391 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial