Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] . На момент звернення до суду в квартирі крім неї зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідачі у справі тривалий час не проживають в квартирі, залишили її добровільно, не беруть участь в її утриманні, сплаті житлово-комунальних послуг. Наявність реєстрації відповідачів покладає тягар витрат по сплаті комунальних послуг на позивача. Крім того, позивач зазначає, що вона є опікуном неповнолітнього [PERSON] , відносно якого [PERSON] була позбавлена батьківських прав. На неї, як на опікуна, покладено обов`язок за збереження житла, в якому проживає неповнолітня дитина. Враховуючи викладені обставини, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратила право проживання жилим приміщенням, в зв`язку з не проживанням в ньому тривалий час. Позивач в ході судового розгляду підтримала заявлені вимоги, просила суд позов задовольнити, посилаючись на те, що відповідачі з листопада 2014 р. не проживають в квартирі, однак вона вимушена сплачувати за них комунальні послуги, нести витрати по збереженню житла. Будь-яких спроб вселитись в квартиру відповідачі не здійснювали і добровільно її залишили. Відповідачі повторно в судове засідання не з`явились, про місце і час судового розгляду повідомлялись судом у спосіб, передбачений ст.128 ЦПК України. Судові повістка повернулись до суду за закінченням терміну їх зберігання. На підставі положень ст.280 ЦПК України, за згодою позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи у відсутність відповідачів на підставі наданих позивачем пояснень та досліджених письмових доказів. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі ордеру № 266, виданого 03.12.1981 р. виконкомом Московської районної ради. Відповідачі у справі - [PERSON] , [PERSON] , які є донькою позивача та її онукою, на момент розгляду справи зареєстровані за даною адресою. Позивач звернулась до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСРніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Закон покладає обов`язок доказування на сторони у справі. В силу положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто, в даному випадку, позивач, звертаючись до суду з вимогами про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, в зв`язку з не проживанням в ньому протягом 6 місяців поспіль, повинна довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такої ж позиції дотримується Верховний Суд, виклавши її у постанові у справах № 760/13113/14-ц від 22.11.2019 р., справа № 490/12384/16-ц від 24.10.2018 р. Судом встановлено, що відповідачі не мешкають в квартирі з листопада 2014 р., що підтверджується Актами про не проживання від 12.10.2015 р., 10.08.2016 р., 30.08.2017 р., 24.03.2018 р., складеними «ЖЕД-103 Голосіївського району». Відповідно до ст.64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Матеріали справи не містять будь-яких доказів, що відповідачі несуть витрати на утримання квартири [ADDRESS] . Також матеріали справи не містять доказів, що свідчать про наявність у відповідачів перешкод у користуванні квартирою. Оскільки в ході судового розгляду судом не встановлено наявність у відповідачів поважних причин для не проживання в [ADDRESS] , а також зважаючи на те, що відповідачі не мешкають в спірній квартирі протягом строків, встановлених ст.71 ЖК України, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними належними і достатніми доказами, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати у справі.

Outcome: approved