Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], посилаючись на те, що вона є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. 28.07.2010 року між нею та відповідачем [PERSON] укладений договір найму житлової кімнати № 1512. До початку вересня 2014 року відповідач [PERSON] користувався житлом, потім припинив проживання в найманій кімнаті та, забравши особисті речі, повідомив, що припиняє користуватись житлом. Він неодноразово обіцяв добровільно знятись з реєстрації, але не зробив цього. В теперішній час у позивача та членів її родини виникла нагальна необхідність у використанні житлового приміщення для власних потреб та потреб її родини. 10.09.2015 року нею та сусідами складений акт про неможливість вручення попередження про розірвання договору найму відповідачу у звязку з тим, що він не проживає за адресою реєстрації. З наведених підстав просила суд, розірвати договір найму житлового приміщення та зняти відповідача з реєстраційного обліку в квартирі (а.с. 2-5, 38, 41). Позивач, будучи належним чином повідомленою про час і місце судового розгляду, в судове засідання не зявилась, подала до суду заяву, відповідно до якої вона підтримує заявлені позовні вимоги та просить розглянути справу у її відсутність. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце судового розгляду неодноразово повідомлений належним чином відповідно до ст. 74 ЦПК України, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями поштових повідомлень, оголошення у пресі, в звязку з чим суд вважає можливим розглянути справу без його участі на підставі наявних доказів. Враховуючи, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення. Суд, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, проаналізувавши надані докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Ст. 158 ЖК України визначено, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Вимоги до форми договору найму житла визначені і в ст. 811 ЦК України. Суд встановив, що відповідач [PERSON] вселився та зареєстрований у спірному житловому приміщенні на підставі договору найму № 1512 від 28.07.2010 року, укладеному між ним та власником квартири [PERSON], що підтверджується копією відповідного договору (а.с. 13). До теперішнього часу відповідач, як наймач, зареєстрований за адресою: [INFO] (а.с. 10). Згідно акту від 24.11.2016 року, складеного особами, що проживають по-сусідству з позивачем, завіреного підписом відповідальної особи, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає з вересня 2014 року,його особисті речі відсутні, в звязку з чим попередження про розірвання договору найму житла вручити йому неможливо. Крім того, до позовної заяви позивачем додана копія акту аналогічного змісту, який був складений 10.09.2015 року (а.с. 17-18). Відповідно до ч.3 ст. 825 ЦК України договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сімї. Ст. 155 ЖК України визначено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, враховуючи встановлені судом на підставі наявних в матеріалах справи доказів обставини, а саме: статус відповідача [PERSON], який є наймачем кімнати в квартирі, що належить позивачеві [PERSON] на праві власності, відсутність відповідача за місцем реєстрації з вересня 2014 року та неможливість у звязку з цим вручити йому попередження про розірвання договору найму, а також твердження позовної заяви про те, що у позивача виникла необхідність використання житла для потреб своєї родини, суд визнає позовні вимоги в частині розірвання договору найму такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог в частині зняття відповідача з реєстрації суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на жиле приміщення або права користування жилим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За таких обставин, враховуючи те, що судом задоволені позовні вимоги про розірвання договору найму кімнати між сторонами, а позивачем не надані докази неможливості зняття з реєстрації [PERSON] на підставі рішення суду про розірвання договору найму, заявлені позовні вимоги про зняття з реєстрації в спірній квартирі відповідача [PERSON] є передчасними у звязку з чим задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. В звязку із частковим задоволенням позову суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати зі сплати судового збору за подання позову до суду пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 551 гривня 20 коп. (а.с. 1). На підставі викладеного, ст.ст. 383, 391, 825 ЦК України, ст.ст. 150, 155, 158 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України»,

Outcome: partial