Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що 12 березня 2005 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. В шлюбі у них народилась донька [PERSON], [INFO], про що 30.06.2005 Відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції м. Запоріжжя в Книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис за № 236. 19.03.2009 між Позивачем та Відповідачем шлюб розірвано, про що Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис в Книзі реєстрації розірвань шлюбів за № 46. Шлюбні відносини між Позивачем та Відповідачем припинились, вони почали мешкати окремо та спільне господарство не вели. Після розірвання шлюбу малолітня дитина [PERSON] проживає разом з Позивачем. Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я своєї дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батько, в свою чергу, участі у вихованні та догляді за дитиною не бере. Відповідач взагалі не цікавиться станом її здоров'я, залишив дитину без моральної, фізичної та матеріальної підтримки, що, безумовно є для дитини психологічною травмою. З незрозумілих підстав, Відповідач халатно відноситься до своїх батьківських обов'язків всупереч вимогам ст. 141 Сімейного кодексу України, відповідно до якої розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. 13.09.2014 Позивач вдруге уклала шлюб, про що Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції зроблено актовий запис № 399. Та змінила прізвище на [PERSON]. Позивач самостійно, без допомоги біологічного батька - Відповідача, виховує та навчає дитину, забезпечує її фізичний, інтелектуальний, культурний розвиток, піклується про неї, створює всі належні умови для розвитку її природних здібностей. За станом здоров'я та відповідно до рекомендацій лікарів, [PERSON] потребує санаторно-курортного лікування у зоні з морським кліматом. З метою укріплення здоров'я доньки, Позивач щороку влітку намагається надати своїй доньці відпочинок та відвозить її до морського узбережжя. Відповідач в 2014 році надав спільній з Позивачем дочці нотаріально засвідчений дозвіл на тимчасовий виїзд за межі території України на відпочинок до Російської Федерації в період літніх канікул. Але, потім Відповідач безпідставно не надав дозвіл на тимчасовий виїзд доньки за кордон, чим умисно унеможливив оздоровлення дитини на морі. В Російській Федерації, та в Автономній Республіці Крим, куди Позивач має на меті поїхати з донькою на літні канікули, мешкають родичі нового чоловіка Позивача - дід [PERSON], прабабка [PERSON], а відтак, донька зможе оздоровитись на морі більший термін, ніж на материковій частині України, оскільки проживання та інші витрати беруть на себе родичі нового чоловіка Позивача. В цьому році Позивач знову планує відпочинок та оздоровлення своєї доньки в Російській Федерації та в Автономній Республіці Крим, що безумовно сприятиме розширенню світогляду доньки, добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, та беззаперечно зміцнить здоров'я дитини. Відповідач безпідставно не надає згоди на тимчасовий виїзд дитини за межі України, більш того ігнорує будь-які звернення до нього, мобільний телефон не відповідає та в Позивача є всі підстави полягати, що Відповідач змінив номер мобільного оператора, що повністю унеможливило спілкування з ним. В свою чергу, Відповідач до доньки взагалі не телефонує, зв'язку з ним немає, дитина з батьком не бачиться, він уникає спілкування з рідною донькою. У зв'язку з такими діями Відповідача, Позивач не має можливості у добровільному порядку отримати нотаріально засвідчену згоду Відповідача на тимчасовий виїзд дитини за кордон на відпочинок та оздоровлення. Позивач просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд з поверненням в Україну малолітній [PERSON], [INFO], яка мешкає за адресою: [ADDRESS], у супроводі матері [PERSON], [INFO], яка мешкає за адресою: [ADDRESS], за кордон до Російської Федерації та до тимчасово окупованої території України - Автономної Республіки Крим без нотаріально посвідченої згоди та без супроводу батька - [PERSON], [INFO], який мешкає за адресою: 69002, [ADDRESS] в період з 01.06.2017 по 31.08.2017. У судовому засіданні сторони відсутні. Позивач у своїй заяві просить суд розглядати справу у її відсутності,позов підтримує у повному обсязі. Відповідач у своїй письмовій заяві просить суд розглядати справу у його відсутності. Також, зазначив, що не заперечує проти того, щоб його донька тимчасово залишила межі України в супроводі матері, не заперечує проти стягнення з нього судового збору. Не відмовлявся надати нотаріально посвідчену згоду, а лише повідомив колишній дружині, що зробить це після приїзду з відрядження. З дитиною не спілкується через прохання позивача, яка повідомила,що доньку буде виховувати з новим чоловіком і так буде краще дитині. Представник третьої особи у своїй заяві просить суд розглядати справу у її відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав: судом встановлено, що 12 березня 2005 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. В шлюбі у них народилась донька [PERSON], [INFO], про що 30.06.2005 Відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції м. Запоріжжя в Книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис за № 236. 19.03.2009 між Позивачем та Відповідачем шлюб розірвано, про що Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис в Книзі реєстрації розірвань шлюбів за № 46. Шлюбні відносини між Позивачем та Відповідачем припинились, вони почали мешкати окремо та спільне господарство не вели. Після розірвання шлюбу малолітня дитина [PERSON] проживає разом з Позивачем. Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я своєї дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. 13.09.2014 Позивач вдруге уклала шлюб, про що Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції зроблено актовий запис № 399. Та змінила прізвище на [PERSON]. За станом здоров'я та відповідно до рекомендацій лікарів, [PERSON] потребує санаторно-курортного лікування у зоні з морським кліматом. З метою укріплення здоров'я доньки, Позивач щороку влітку намагається надати своїй доньці відпочинок та відвозить її до морського узбережжя. В цьому році Позивач знову планує відпочинок та оздоровлення своєї доньки в Російській Федерації та в Автономній Республіці Крим, що сприятиме розширенню світогляду доньки, добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, та беззаперечно зміцнить здоров'я дитини. У відповідності до вимог ст.ст.7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» вбачається, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 150 та ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до дитини та її людської гідності. Згідно з ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій належать до тимчасово окупованої території України. Відповідно до ч. 1 ст. 10 зазначеного Закону, громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду - виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 2015 № 367 затверджений Порядок в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї. Відповідно до п. 3 даного Порядку в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 № 57. Виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 № 57, в свою чергу, встановлюють, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідач з вимогою позивача згоден.

Outcome: approved