Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

Позивач звернувся із зазначеним позовом, на обґрунтування якого зазначив, що із 2005 року перебував із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Рішенням суду шлюб між ними було розірвано. Відповідач з червня 2016 року залишила сім'ю, пішла з дому під час його перебування на роботі, через що він був змушений звернутися до поліції, які з'ясували, що вона перебуває в іншому населеному пункті у родички. Оскільки діти з народження проживають з ним, він має на праві власності будинок, забезпечує їх матеріально, а відповідач пішла з сім'ї, залишивши дітей на нього, не виконує своїх батьківських обов'язків, не навідує дітей, немає у власності житлового приміщення, є безробітною, хоче влаштувати своє життя з іншою особою, тому просить визначити місце проживання дітей за місцем його проживання. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, відповідач позов не визнала, підтвердивши, що не проживає з дітьми з 28 травня цього року, коли пішла від чоловіка та дітей, бо чоловік її постійно ображав та виганяв, однак по цьому не зверталася до поліції, бо боялася. Дітей залишила з чоловіком, бо не було куди їх взяти із собою, зараз проживає в с.Поляни Волочиського району у однокласниці, яка її прописала у своєму будинку, працює дояркою, однак без оформлення трудових відносин, при спілкуванні з дітьми вони кажуть, що хочуть проживати з батьком. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, подавши заяву про підтримання позову та слухання справи у його відсутності. Вислухавши учасників, дослідивши матеріали справи, надані докази, суд приходить до наступного. Встановлено, що із 2005 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які не досягли 10 років, шлюбні відносини припинені з 28.05.2016 року, а рішенням суду від 22.06.2016 року шлюб між сторонами розірвано, діти проживають разом із позивачем в с.Оріховець Підволочиського району Тернопільської області. Позивач не працює, однак є членом особистого селянського господарства, у власності має земельну ділянку для ведення сільськогосподарського виробництва площею 2,64 га та житловий будинок житловою площею 47,4 кв.м. по [ADDRESS], в якому створені всі необхідні умови для проживання та розвитку дітей, позивач проявляє батьківську турботу, виходячи з власних можливостей, додає зусиль щодо належного утримання та виховання дітей, за місцем проживання характеризується позитивно . В свою чергу відповідач житлом не забезпечена, зареєстрована у сторонньої особи в с.Поляни Волочиського району, проживає там з дозволу власника будинку, не надала доказів, що вона має якісь доходи, встановлено, що вона залишила дітей за власним бажанням, оскільки нею не доведено протилежне, не проявляє зусиль щодо належного утримання та виховання дітей, відсутні дані, що позивач чинив їй перешкоди у проживанні або у спілкуванні із дітьми. Відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність покладена перш за все на батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків(ч. 1 ст. 160 цього Кодексу ). Відповідно до ст. 161 СК України , якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.(ч. 3 ст. 171 цього Кодексу ). За висновком акта обстеження умов проживання, батьком створені всі умови для повноцінного розвитку і проживання дітей. За висновком від 12.07.2016 року №01-814/01-17 Орган опіки та піклування Підволочиської районної державної адімінстрації, виходячи з наявних матеріалів справи та інтереси малолітніх, їх думки та рішення комісії з питань захисту прав дитини, вважають за доцільне визначити місцем проживання малолітніх дітей з батьком. При цьому такий висновок орган опіки та піклування обґрунтував посиланням на те, що відповідач нехтувала батьківськими обов'язками, не заперечувала своєї неучасті у вихованні дітей. З метою недопущення психоемоційного травмування малолітніх дітей, яким на час розгляду справи судом не виповнилось десяти років, положення вищезазначеної Конвенції, тому не вирішується питання про опитування дітей в судовому засіданні. В суді відповідач не надала акт обстеження її житлово-побутових умов проживання з часу припинення подружніх відносин, а тому не виявилось можливим встановити житлово-побутові умови, в яких проживає позивачка, її оточення за місцем фактичного проживання, а відтак, й не виявилось можливим встановити наявність (відсутність) належних умов для проживання малолітніх дітей, а тому її доводи про можливість визначення місця проживання малолітніх дітей за місцем проживання матері є припущенням, які об'єктивними доказами по справі не підтверджені. В контексті вищевказаних положень Декларації та Конвенції, визначення місця проживання дітей з батьком слід визнати таким, що є у якнайкращих інтересах дітей, оскільки діти за вказаною адресою проживають багато років, мають сталі зв'язки в оточенні, як за місцем проживання так й за місцем навчання, зміна таких умов і зв'язків не відповідатиме інтересам дітей, при цьому, суд враховує, що відповідач не надала будь-яких об'єктивних доказів, які б давали суду підставу погодитись із її доводами про можливість у встановленому законом порядку визначити місце проживання дітей разом із нею і що таке визначення відповідатиме інтересам дітей. На підставі викладеного вимоги позивача є обгрунтованими та підлягають до задоволення. В зв'язку із задоволенням позову, судові витрати слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved