Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

Позивач звернулась в суд із позовом, в якому зазначив, що [INFO] , після смерті його матері [PERSON] відкрилась спадщина на житловий будинок та дві земельні ділянки. За життя спадкодавець 19 липня 2016 року склала два заповіти, згідно яких земельні ділянки, державний акт серії ЖТ № 086300 та серії ЖТ № 086299 заповіла у спадок позивачу, а житловий будинок за адресою [ADDRESS] , заповіла сину позивача, своєму онуку [PERSON] . Звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини позивач дізнався про те, що померла [PERSON] 23.12.2019 року склала заповіт, згідно якого все своє майно заповіла [PERSON] , відповідачу по справі. Вважає, що заповіт від 23.12.2019 року є недійсним, оскільки на момент його складання заповідач перебувала у безпорадному стані і фактично не усвідомлювала значення своїх дій та не могла вільно керувати своїм волевиявленням. На протязі останнього року до дня смерті стан її здоров`я погіршувався, у зв`язку із чим вона проходила постійне лікування. Також позивач звертає увагу на те, що підписи у заповітах від 2016 року та 2019 року мають відмінності, що викликає сумнів в достовірності останнього. Зауважуючи на положеннях ст. 215 ЦК України, які визначають підстави визнання правочину недійсним, позивач просить визнати заповіт [PERSON] , складений на ім`я [PERSON] , посвідчений Хомутецькою сільською радою Брусилівського району Житомирської області 23.12.2019 року, недійсним. Ухвалою судді Радомишльського районного суду від 02.10.2020 року по справі відкрите загальне позовне провадження. Відповідач позов не визнала та надала до суду відзив на позовну заяву в якому зазначила, що покійна [PERSON] є також матір`ю відповідача [PERSON] і вони останні роки постійно проживали разом. Позивач [PERSON] участі в житті матері не приймав та не піклувався про неї. Покійна мати добре розуміла, що відбувається й повністю усвідомлювала значення своїх дій до кінця свого життя - даний факт підтверджується довідками долученими до відзиву. Твердження позивача, що саме в момент підписання заповіту мати не усвідомлювала значення своїх дій, ґрунтуються на припущеннях. В медичній картці хворої [PERSON] , 1942 року народження, є тільки запис стосовно остеохондрозу та хвороби серця, які були зроблені в 2014-2019 роках. Що свідчить про те, що якщо мати і відчувала себе погано, вона добре розуміла, що відбувається. А відповідно до заповіту від 23.12.2019 року - дієздатність [PERSON] була також перевірена. Стверджує, що волевиявлення матері було вільним та відповідало її волі. Крім того, поняття «свобода волевиявлення» відноситься до області права, а не медицини. Тому якщо у заповідача було погане здоров`я - це не означає, що заповіт було укладено не за його волею. Вважає що жодних підстав для задоволення позову не має. Третя особа заперечила щодо задоволення позову і в наданих поясненнях вказала, що особу заповідача було встановлено, особа була правоздатна та дієздатна, інформація щодо недієздатності особи не надавалась. Заповіт складено з дотриманням норм чинного законодавства. Просять розглядати справу за відсутності їх представника. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Новицький А.Д., підтримав заявлені вимоги. Відповідач та її представник - адвокат Шклярук Ю.Л. просили відмовити у задоволенні позову. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків, установлених цим кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги й заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими й електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК). Згідно ч.1 ст.80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. У відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст.. 12 ЦПК України - кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 105 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. На чому наголосив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц та у справі № 200/23453/15-ц, постанова від 09 грудня 2020 року . Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Свою участь у судовому засіданні сторони забезпечили за участі адвокатів, однак жодна із сторін не заявила клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи. Також не заявлялись клопотання про призначення інших, в тому числі і почеркознавчих експертиз. За таких обставин суд вирішує справу за наявними доказами наданими сторонами. Встановлено, що позивач [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження № [NUMBER] від 28 липня 1976 року. Позивач є батьком [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 23.11.2005 року. Відповідач [PERSON] являється дочкою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 18.01.1972 року та свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , згідно якого [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . [PERSON] 23.12.2019 року складено заповіт, відповідно до якого на випадок смерті вона усе належне їй майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося заповіла [PERSON] , [INFO] . Заповіт посвідчений в.о. старости сіл Хомутець, Вільшка, Краківщина Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області та зареєстрований за реєстровим номером 4. Який відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 59756231 від 10.03.2020 року є чинним. Заповідач [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 20 травня 2020 року. Спадкова справа до майна померлої [PERSON] заведена 10.03.2020 року приватним нотаріусом Данчевою Н.В. за заявою дочки [PERSON] . З довідок № 535 від 10.11.2020 № 76 від 31.01.2020 наданих виконкомом Брусилівської селищної ради вбачається, що з серпня 2017 року до дня смерті [PERSON] постійно проживала без реєстрації за адресою [ADDRESS] разом із своєю дочкою [PERSON] і вели спільне господарство. Досліджена в судовому засіданні медична картка [PERSON] , записів про психічні захворювання не містить, консультації надавались лікарями - терапевтом, кардіологом та неврологом. Згідно довідки № 223 від 18.09.2020 року виданої лікарем психіатром-наркологом КНП «Брусилівська лікарня» Кононученко Любов Філаретівна на обліку у лікаря психіатра-нарколога не перебувала, за медичною допомогою не зверталась (а.с.81). З довідки про причину смерті № 4 від 18.01.2020 вбачається, що причиною смерті [PERSON] є «Дисциркуляторний кардіосклероз із гіпертонією» (а.с.82). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що близько трьох останніх років свого життя [PERSON] проживала у своєї дочки [PERSON] , оскільки в силу похилого віку не могла жити окремо. [PERSON] скаржилась на болі в ногах та хворіла на серцеві хвороби, однак до останнього дня була у здоровому розумі і повністю усвідомлювала свої дії. Свідки бачили [PERSON] в день смерті, яка їх впізнала і розмовляла із ними. Ніяких відхилень психічного характеру свідки у [PERSON] до дня смерті не помічали. Також, вказали що [PERSON] могла читати і писати. Вирішуючи питання про відповідність стану особи - [PERSON] , на момент складення ним заповіту критеріям, наведеним у положеннях ст. 225 ЦК України як підставах визнання правочину недійсним, суд звертає увагу на таке. Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Згідно зі статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України. Згідно частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові N 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14. Такі правові висновки є незмінними. У постановах Верховного Суду від 05 лютого 2018 року у справі № 404/4956/15-ц (провадження № 61-1294св18), від 25 липня 2018 року у справі № 416/13806/14 (провадження № 61-33508св18), колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду також виходила з того, що підставою для визнання правочину недійсним згідно зі статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Надаючи оцінку всім зібраним доказам за внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що внутрішній, психічний стан особи на момент підписання оспорюваного заповіту давав абсолютну неспроможність особі розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Також суд зазначає, що [PERSON] 23.12.2019 року складено заповіт, який посвідчений в.о. старости сіл Хомутець, Вільшка, Краківщина Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області та зареєстрований за реєстровим номером 4. Який відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 59756231 від 10.03.2020 року є чинним. Зі змісту заповіту вбачається, що він посвідчений уповноваженою на те посадовою особою. Заповіт записаний зі слів [PERSON] , до підписання прочитаний в голос заповідачем і власноручно підписаний у присутності уповноваженої особи органу місцевого самоврядування. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. Заповіт зареєстрований в Спадковому реєстрі і є чинним. Заперечень щодо не дотримання вимог Закону України «Про нотаріат» та «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 під час його укладення та посвідчення сторонами по справі не заявлено і належних доказів зворотного не надано. Вказаний висновок повністю узгоджується із позицією Верховного Суду викладеної в Постанові від 10 червня 2019 року у справі № 727/6176/16-ц. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази, суд відмовляє у задоволенні позову.

Outcome: dismissed