Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання житлового будинку спільним майном подружжя, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку як спільного майна подружжя, припинення права власності на 1/2 частину житлового будинку. На обґрунтування позову зазначила, що 04 серпня 2007 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Солонянського районного управління юстиції Дніпропетровської області був зроблений актовий запис за №76. Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2013 року шлюб між ними було розірвано. Позивач зазначає, що за час спільного проживання у шлюбі з відповідачем ними 02 жовтня 2010 року було придбано за договором купівлі-продажу житловий будинок за адресою: [ADDRESS] який за їхньою домовленістю було зареєстровано на ім'я відповідача. Крім цього, 02 жовтня 2010 року ними було придбано за договором купівлі-продажу земельну ділянку, загальною площею 0,51 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] яку передано для обслуговування житлового будинку - 0,15 га та ведення особистого підсобного господарства - 0,36 га, яка також за їх домовленістю була зареєстрована на ім'я відповідача. У зв'язку з припиненням сімейно-шлюбних стосунків з відповідачем, позивач намагалася вирішити питання про розділ майна шляхом визначення часток на житловий будинок в добровільному порядку, але відповідач проводити такий розділ в позасудовому порядку відмовляється, у зв'язку з чим вона змушена звернутися з позовом до суду. Позивач, з посиланням на ст.ст.60,61,68,69,70 СК України вважає, що житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, і їхні частки є рівними. Позивач [PERSON], яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилась, заявою просила розглянути справу за її відсутності, позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити (а.с.110). Відповідач [PERSON], який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.44), у судове засідання не з'явився, заявою просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі (а.с.41). Ухвалою суду від 12 липня 2016 року за клопотанням позивача було залишено без розгляду її позовні вимоги в частині визнання земельної ділянки спільним майном подружжя, визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки як спільного майна подружжя, припинення права власності на 1/2 частину земельної ділянки. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Відповідно до ст.ст.57,58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, при цьому належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а згідно із ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, при цьому на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження його майна. Положеннями статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, при цьому при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та в порядку, встановлених законом. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 04 серпня 2007 року знаходились в зареєстрованому шлюбі, актовий запис №76 (а.с.11), який було розірвано рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2013 року, яке набрало законної сили 06 жовтня 2013 року (а.с.12). Судом також встановлено, що 02 жовтня 2010 року між [PERSON] та відповідачем у справі - [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що в цілому складається з глинобитних обкладених плиткою: житлового будинку-А, загальною площею -54,5 кв.м., житловою площею 28,0 кв.м., сараю - Б, сараю - В, цегляних: веранди - а, прибудови - в, гаражу - Е, шлакобетонного погрібу Б, дерев'яних: туалету - Г, душу -Д, шлакобетонного басейну Ж, залізобетонного басейну Ж, споруд 1,2,4, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Дніпропетровської області, розташований на приватизованій земельній ділянці площею 0,51 га, кадастрові номери земельної ділянки - [NUMBER], [NUMBER] (а.с.13-14). Частиною 4 ст. 334 ЦК України в редакції на час укладання договору купівлі-продажу, передбачено, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Право власності за відповідачем на вказаний житловий будинок було зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 21 жовтня 2010 року (а.с.13 зворот). Статями 60, 61,69,70 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 368, ч.2 та ч.3 ст. 325 ЦК України 2001 року, спільним майном подружжя є майно, набуте подружжям за час шлюбу, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини(навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку(доходу). При цьому кожна річ, набута за час шлюбу, окрім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя до якого відносяться будь-яке майно, за винятком того, яке згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка визнаються рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або договором. Статтею 68 Сімейного кодексу України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, при цьому розпорядження таким майном здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. З рахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами який розташований за адресою: [ADDRESS] є спільною власністю сторін і належить їм на праві спільної сумісної власності як подружжю, а їх частки в цьому майні є рівними, оскільки в процесі розгляду справи не встановлено будь-якої домовленості між сторонами щодо зміни розміру часток в спільному майні подружжя, а шлюбний договір між сторонами не укладався. Крім того, відповідачем не надано суду доказів які б спростовували спільність власності подружжя щодо нерухомого майна. Таким чином, позивачка має право на 1/2 частину спільного майна подружжя незалежно від того, на ім'я кого з подружжя оформлені правовстановлюючі документи на спірне майно, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню, а за позивачкою необхідно визнати право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в [ADDRESS] оскільки розірвання шлюбу відповідно до ст.68 Сімейного кодексу України не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, а спір між сторонами щодо даного питання в зв'язку з припиненням шлюбу в позасудовому порядку не вирішено. Оскільки з визнанням за позивачкою права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами припиняється право спільної сумісної власності на спірне майно, а виникає право спільної часткової власності, то право власності відповідача [PERSON] на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, на яку за рішенням суду визнається право власності за позивачкою [PERSON], необхідно припинити. Крім цього, суд вважає необхідним у зв'язку з задоволенням позову відповіднодо вимог ст.88 ЦПК України стягнути з відповідача витрати позивачки по сплаті судового збору при зверненні з позовом до суду пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі наведеного та

Outcome: approved