Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що 11.08.1962 між нею та [PERSON] був укладений шлюб. Від цього шлюбу в нас дітей немає. 12.09.2016 Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ухвалив заочне рішення яким, розірвав шлюб між сторонами. Рішення суду не оскаржувалося та набрало законної сили 23.09.2016. При розгляді цієї справи суд, крім іншого встановив, що сторони не мешкають разом як подружжя, та не ведуть спільного сумісного господарства з 1965 року, їхні шлюбні відносини були фактично припинені. 19.11.2016 вона уклала шлюб з [PERSON] 11.12.1996 у відповідності до договору купівлі-продажу, позивач набула право власності на квартиру, загальною площею 48.6 кв.м, житловою площею 29.1 кв.м, що знаходиться третьому поверху дев`яти поверхового будинку по [ADDRESS] . 31.01.1997 цей договір купівлі-продажу квартири, був зареєстрований в КП ДОР «Криворізьке БТІ», про що зроблений запис в книзі 8п-449. На даний період часу виникла необхідність, продати належну їй на праві приватної власності квартиру, однак нотаріус роз`яснила позивачу, що оскільки квартира придбана нею у період шлюбу, то необхідна згода іншого з подружжя на укладання цього договору, оскільки це майно є спільною сумісною власністю подружжя або необхідно встановити, в судовому порядку що це майно є особистою власністю. Позивач зазначає, що квартира набувалася за її особисті кошти, оскільки фактично з 1965 року вона не тільки припинила шлюбні відносини з відповідачем по справі, а і припинила ведення будь якого спільного сумісного господарства. Після знайомства в 1965 році з [PERSON] , вони стали мешкати як подружжя, без укладання шлюбу. Вони мають двох повнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , батьком яких є - [PERSON] , який визнав батьківство. Позивач стверджує, що факт придбання майна під час шлюбу автоматично не відносить це майно до спільної сумісної власності подружжя, а тому просить суд: визнати, що їй на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 11.12.1996, посвідченого державним нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори Уколовою Н.М., реєстровий запис №1-4971, зареєстрованого 31.01.1997 в КП ДОР «Криворізьке БТІ», про що зроблений запис в книзі 8п-449, належить квартира, загальною площею 48.6 кв.м, житловою площею 29.1 кв.м, що знаходиться по [ADDRESS] . У судове засідання позивач не з`явилась. Представник позивача адвокат Довбня О.В. надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягав на задоволенні позову та проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про день та час слухання справи, причини своєї неявки суду не повідомив. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та, враховуючи що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив та не подав відзив, а представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до норм\~ст.ст. 280-281 ЦПК України\~ухвалив здійснювати заочний розгляд справи. Враховуючи, що учасники справи в судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За ст. 6 Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Стаття 16\~ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 11.08.1962 сторони уклали шлюб, зареєстрований у відділі РАЦС Адміністрації муніципального об`єднання «Камбарський район» Удмуртської Республіки, актовий запис №75 (а.с. 8). Від шлюбу дітей сторони не мають. 12.09.2016 Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ухвалив заочне рішення яким, розірвав шлюб. Рішення суду не оскаржувалося та набрало законної сили 23.09.2016 року (а.с. 10-11). При розгляді цієї справи суд, крім іншого, встановив, що позивач та [PERSON] , не мешкають разом як подружжя, та не ведуть спільного сумісного господарства з 1965 року, їхні шлюбні відносини були фактично припинені. Відповідно до п. 4. ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 19.11.2016 [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , який вони зареєстрували в Центрально-Міському районному у місті Кривому Розі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №834 (а.с. 12). Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори Уколовою Н.М. (а.с. 15) 11.12.1996 [PERSON] набула право власності на квартиру загальною площею 48.6 кв.м, житловою площею 29.1 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 31.01.1997 договір купівлі-продажу квартири був зареєстрований в КП ДОР «Криворізьке БТІ», про що зроблений запис в книзі 8п-449. Позивач зазначає, що на даний період часу виникла необхідність продати належну їй на праві приватної власності квартиру, однак нотаріус до якого вона звернулася, роз`яснила, що оскільки квартира придбана нею у період шлюбу, то необхідна згода іншого з подружжя на укладання цього договору, оскільки майно є спільною сумісною власністю подружжя або необхідно встановити в судовому порядку, що це майно є особистою власністю. Як встановлено з позовної заяви квартира, набувалася позивачем за її особисті кошти, оскільки фактично з 1965 року вона не тільки припинила шлюбні відносини з відповідачем у справі, а і припинила ведення будь якого спільного сумісного господарства. У\~досудовому порядку вирішити зазначене питання з відповідачем не має можливості, тому позивач звертається до суду з позовною заявою про визнання квартири її особистою приватною власністю. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали їй,\~йому особисто. Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007, про\~практику застосування судами законодавства при розгляді справ\~про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, вбачається, що при вирішенні спорів між подружжям\~про майно, необхідно з`ясувати джерело і час його придбання, а також вказати, що не належить до спільної сумісної власності майно набуте за час шлюбу, але за кошти, які належать одному з подружжя особисто. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, встановлено, що право власності набувається на підставах, що незаборонені законом. Право власності вважається\~набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності зі\~ст. 3\~Цивільного кодексу України,загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість позбавлення права власності,судовий захист цивільного права та інтересу. Так, відповідно до\~ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права, зокрема, у разі\~визнання. Стаття 16 Цивільного кодексу України\~передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які позивач посилалися як на підставу своїх вимог, з урахуванням відсутності жодних заперечень відповідача, а також того, що відповідно до ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляді вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволенні, то з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір за позовними вимогами про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у розмірі 1471,94 грн.

Outcome: approved