Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-23 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про стягнення середнього заробітку та індексації. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно з рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 21.12.2016 р. у справі № 752/19452/15ц та ухвали Апеляційного суду м.Києва від 06.07.2017 р. скасовано наказ № 112к від 27.10.2015 р. про звільнення позивача з роботи та поновлено на посаді начальника відділу по роботі і споживачами СПГ та моніторингу ринку газу - заступника начальника управління з питань обліку та реалізації газу департаменту з питань обліку та реалізації газу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 161373 гривні 80 копійок. Однак зазначене рішення було виконано лише 10.08.2017 р. шляхом видання наказу № 133 к. Позивач, посилаючись на положення ст.ст. 116, 117, 236 КЗпП України, а також те, що з ним ні в день поновлення, ні в подальшому не було проведено повного розрахунку просить стягнути середній заробіток за період з 22.12.2016 р. по 09.08.2017 р. за 156 робочих днів, виходячи з середньоденного заробітку 552 гривні 65 копійок, відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України, що становить 86213,40 гривень. Крім того, позивач на підставі положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів в зв`язку з порушенням строків їх виплати» просить стягнути з відповідача компенсацію в зв`язку з порушенням строків виплати середнього заробітку в розмірі 161373,80 за період з 22.12.2016 р. по 09.08.2017 р. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого Дочірнє підприємство «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» просить відмовити у задоволенні позову, зазначаючи, що рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 21.12.2016 р., яке набрало законної сили 06.07.2017 р. було виконано відповідачем добровільно 10.08.2017 р. після надходження рішення на адресу підприємства. Оцінка обставинам, на які посилається позивач, щодо затримки виконання рішення суду надавалась в межах цивільної справи № 752/19452/15-ц. Рішення суду в частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу не було допущено до негайного виконання, в зв`язку з чим вимоги позивача щодо стягнення компенсації втрати частини доходів в зв`язку з порушенням строків виплати середнього заробітку є неправомірними. Крім того, відповідач зазначив про пропуск позивачем строків звернення до суду з даними вимогами. На підставі ст. 274-279 ЦПК України дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Оскільки між сторонами у справі існує спір щодо невиконання судового рішення не лише щодо поновлення на роботі, а і в частині виплати індексації середньої заробітної плати в зв`язку з затримкою її виплати, суд вважає за необхідне розглянути дану справу в порядку позовного провадження. Судом встановлено, що 21.12.2016 р. Голосіївським районним судом м.Києва ухвалено рішення у справі за позовом [PERSON] до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було ухвалено рішення, відповідно до якого наказ №112-к від 27 жовтня 2015 року по особовому складу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» скасовано, поновлено позивача на роботі на посаді начальника відділу по роботі зі споживачами СПГ та моніторингу ринку газу - заступника начальника управління з питань обліку та реалізації газу департаменту з питань обліку та реалізації газу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», стягнуто з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 161373 грн. 80 коп. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць, що складає суму 11605 грн. Відповідно до ухвали Апеляційного суду м.Києва від 06.07.2017 р. рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 21.12.2016 р. залишено без змін. Як встановлено судом, наказом ДП «Укравтогаз» № 133 к від 10.08.2017 р. скасовано наказ № 112 к від 27.10.2015 р. про звільнення [PERSON] , поновлено його на посаді з 28.10.2015 р., наказано виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 161373 гривні. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Згідно ч. 5 ст. 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню. У пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Тобто, закон передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після проголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Відповідно до ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. За змістом ст. 236 КЗпП Україниу разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Звертаючись до суду позивач, посилаючись на положення ст. 236 КЗпП України, просить стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України. Положення ст.117 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця в зв`язку з невиплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, і не можуть бути застосовані до правовідносин, що регулюються ст. 236 КЗпП України, якою передбачені гарантії працівника у вигляді виплати йому середнього заробітку в зв`язку з невиконанням роботодавцем рішення про поновлення на роботі за період затримки виконання. З огляду на викладене, в даному випадку до правовідносин сторін підлягає застосуванню лише положення ст. 236 КЗпП України. Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП України слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (висновок Верховного Суду України у постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-435цс15). Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період. Судом встановлено, що рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 21.12.2016 р. було виконано роботодавцем 10.08.2017 р. Оскільки рішення Голосіївського районного суду м.Кєива в частині поновлення позивича на роботі не було виконано відповідачем негайно з вини відповідача, представник якого був присутній при розгляді справи та був обізнаний про ухвалення зазначеного рішення, суд вражає, що вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час виконання рішення суду в частині поновлення на роботі є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Посилання відповідача на те, що зазначеним обставинам надавалась оцінка при розгляді справи за позовзом [PERSON] до ДП «Укравтогаз» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку суд не може прийняти до уваги, оскільки відповідні докази не були надані. При здійсненні розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду необхідно керувався Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до пункту 5 розділу ІV вказаного Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Як встановлено рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 21.12.2016 р. середньоденна заробітна плата позивача становить 552,65 гривень. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про доведеність факту невиконання відповідачем рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 21.12.2016 р. в частині поновлення позивача на роботі в період з 22.12.2016 р. по 09.08.2017 р. в зв`язку з чим з відповідача підлягає стягненню середня заробітна плата в розмірі 86213,40 гривень. Однак, на думку суду, не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів в зв`язку з невиконанням рішення суду про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 161373,80 в період з 22.12.2016 р. по 09.08.2017 р. з огляду на наступне. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (ст.2 Закону). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати;стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Згідно з ст.3 Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру. До об`єктів індексації не відносяться виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати. З огляду на викладені обставини, середній заробіток за час вимушеного прогулу не є об`єктом індексації. Крім того, рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 21.12.2016 р. в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 116373,80 гривень не було допущено до негайного виконання, а тому посилання позивача на неправомірність його не виконання в цій частині в період з моменту ухвалення рішення до 09.08.2017 р. є безпідставними. Враховуючи викладені обставини, позов [PERSON] підлягає задоволенню частково. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як вбачається з заявлених позивачем вимог останній просить відшкодувати йому витрати, понесені на отримання правничої допомоги в розмірі 17400 гривень, однак такі витрати, на думку суду, не є спів мірними зі складністю даної справи,яка відносить до категорії малозначних справ, про також заявлено відповідачем у відзиві на позовну заяву. Згідно акту виконаних робіт адвокатом Павловим І .Г . , який на підставі Договору надавав правничу допомогу позивачу, витрачено всього 12 годин робочого часу на надання консультацій, ознайомлення з судовою практикою, надання роз`яснень клієнту щодо правової позиції, підготовку позовної заяви, підготовку пакету документів, необхідних для подання позовної заяви. Зазначені витрати часу не є обґрунтованими, з огляду на предмет позову, сталу судову практику з даного питання, обсяг позовної заяви та доказів, які подані до суду. З огляду на викладене, суд вважає, що є достатніми і обґрунтованими витрати на правничу допомогу за послуги надані протягом 4 годин. Враховуючи вартість послуг, визначених сторонами в Договорі про надання правничої допомоги, підлягають компенсації витрати в розмірі 5828 гривень. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судові витрати, до яких відносяться і витрати на надання правничої допомоги підлягають відшкодуванню пропорційно до задоволених вимог (86,7%).

Outcome: partial