Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 20.03.2013 року, від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Позивач з дитиною не проживають з відповідачем, мають намір розлучитися. Відповідач участі в утриманні та вихованні дитини не приймає, не дає дозвіл на виїзд дитини за кордон. Позивач отримала запрошення на відпочинок з 23.07.2018 року по 07.08.2018 рік в Королівство Іспанія. В зв'язку з наведеним позивач просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд її сина [PERSON], [INFO], уродженця м. Біла Церква, за межі України, а саме до Королівства Іспанія та Швейцарської Конфедерації у супроводі його матері без згоди та супроводу батька, в період з 01 липня 2018 року по 31 грудня 2018 року. Позивач в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву, в якій просила провести розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтирала в повному обсязі, додала до матеріалів справи документи на підтвердження астмо-невротичний стан дитини. В судове засідання відповідач не з'явився, подав до суду заяву в якій вказав, що надає дозвіл на виїзд свого сина [PERSON] на виїзд за кордон, на даний час особисто надати дозвіл не має можливості, так як знаходиться в країні Португалія. Представник 3-ої особи - Служба у справах дітей БМР свого представника до суду не направир, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. За ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, з наступних підстав. Так, судом встановлено, що сторони по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджено свідоцтвом про шлюб, актовий запис № 229 від 20.03.2013 року. Встановлено, що батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO] являються сторони по справі, що стверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER], актовий запис № 1620 від 20.09.2013р. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач має намір поїхати на відпочинок з дитиною за кордон. Позивач посилається на те, що дитина потребує повноцінного відпочинку, тому вона має намір оздоровити сина в морській зоні із сприятливим кліматом та розширити його світогляд подорожуючи до інших країн, однак відсутність згоди батька дитини на виїзд сина разом з матір'ю за кордон на відпочинок унеможливлює здійснити бажану поїздку. Крім того, позивач зазначила, що дитина потребує оздоровлення, так як має діагноз астмо-невротичний стан, що підтверджується поданими виписками з лікарні. Також, з пояснень позивача та наявної в матеріалах справи копії електронного листа вбачається, що [PERSON], проживаючий в Іспанії, запрошує свою племінницю [PERSON] та її сина [PERSON] в гості на відпочинок з 23.07.2018 року по 07.08.2018 рік. При вирішенні даного спору суд виходить з наступного. Так, за ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є, зокрема, проїздний документ дитини. Згідно з ч. 2 ст. 4 цього Закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724) передбачено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України без згоди та супроводу другого з батьків (п. 2-2). Документом на право перетинання дитиною державного кордону є проїзний документ дитини (п. 2). Слід зазначити, що постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724 до Правил перетинання державного кордону внесено зміни та затверджено їх нову редакцію. Змістовно зазначені положення не змінено, але в новій редакції їх викладено відповідно в п. 2 та 4-2. На виконання ст. 7 Закону, Кабінетом Міністрів України постановою від 31 березня 1995 р. № 231 затверджено Правила оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення. У п. 18 зазначається, що оформлення паспорта (проїзного документа) здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі якщо батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, із ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчується нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. За змістом п. 4-2 Правил перетинання державного кордону виїзд дитини за кордон здійснюється за документами, в яких має бути зазначено державу прямування. Для дитини, яка перебуває у пункті пропуску через державний кордон у супроводі одного з батьків, одним із таких документів є нотаріально посвідчена згода другого з батьків або рішення суду. Тому визначення у рішенні суду при наданні дозволу на виїзд дитини за кордон держави прямування є обов'язковим. Таким чином, враховуючи визнання відповідачем позову та інтереси дитини, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а відповідно до ч. 1 ст. 142 цього Кодексу, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 % судового збору сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved