Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що на підставі договору купівлі - продажу від 14.10.2004 року є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS]. У вказаному будинку разом з нею зареєстровані діти [PERSON], [PERSON] та відповідач, з яким вона перебувала у шлюбі з 21.01.1999 року по 16.06.2015 року. Але з лютого 2014 року останній за місцем реєстрації не проживає, не сплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню спірного будинку, не приймає участі у спільному побуті. В зв'язку з наведеним просить визнати його втратившим право користування даним жилим приміщенням. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала, підтвердила обставини, на які посилається в позовній заяві, пояснила, що домоволодіння, в якому просить визнати відповідача втративши право користування купили в 2004 році під час спільного проживання та перебування з ним у шлюбі, домоволодіння після розірвання шлюбу між ними не поділено. Відповідач, будучи у встановленому законом порядку повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з'явився, причини неявки суду не повідомив. В зв'язку з неявкою відповідача, згодою позивача на заочний розгляд справи, постановлено провести заочний розгляд справи і ухвалити заочне рішення на підставі наявних доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав. За змістом ч.2 ст. 405 ч.2 ЦК України, на яку позивач посилається як на підставу задоволення своїх вимог, втратившим право користування житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, може бути визнано лише члена сім'ї власника житла. Судом встановлено, що 21 січня 1999 року між сторонами був укладений шлюб. 14 жовтня 2004 року позивач придбала жилий будинок та земельну ділянку по [ADDRESS], що підтверджується даними договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Шепетівського районного нотаріального округу Рябою Л.І. 14.10.2004 року. Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 червня 2015 року, яке набрало законної сили 7 липня 2015 року, шлюб між сторонами розірвано, після розірвання шлюбу позивачу присвоєно прізвище [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За таких обставин жилий будинок по [ADDRESS] являється спільною сумісною власністю сторін у справі, як набутий ними під час шлюбу. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Аналіз положень ч.2 ст. 405 ЦК України вказує на те, що з зазначених у цій нормі підстав можуть бути визнані втратившими право користування житлом лише члени сім'ї власника житла, а не його власник чи співвласник. Доводи позивача про те, що відповідач не сплачує комунальні послуги,не несе інших витрат по утриманню спірного будинку, не приймає участі у спільному побуті не є підставою визнати останнього що втратив право на користування цим житлом. За наведених підстав, враховуючи, що жилий будинок [ADDRESS] в натурі між сторонами не поділено, має один реєстраційний адресний номер, вони є співвласниками вказаного майна в рівних частках, в позові слід відмовити.

Outcome: dismissed