Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

Позивач звернувся з позовом і свої вимоги мотивує тим, що 14 травня 2013 року близько 8 годині в м. Суми по вул. Горького в районі будинку № 2 сталася дорожньо-транспортна пригода. А саме, відповідач, керуючи велосипедом, знехтував мірами безпеки дорожнього руху та на нерегульованому пішохідному переході здійснив наїзд на пішохода Михайлову, [PERSON] цього потерпілій [PERSON] було завдано тілесні ушкодження та вона перебувала на лікарняному. Період тимчасової втрати працездатності потерпілої тривав з 14.05.2013 року по 20.07.2013 року. У звязку з втратою працездатності потерпілій за рахунок Фонду соціального страхування оплачено 62 дні непрацездатності та виплачено 15093 грн. допомоги по тимчасовій непрацездатності. У звязку з чим просить стягнути з відповідача 15093 грн. на підставі положень ст. 1195, 1187 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Відповідач позов заперечив, посилаючись на безпідставність заявлених позовних вимог. Пояснив, що він не є власником джерела підвищеної небезпеки, оскільки на час ДТП керував велосипедом. Зазначив, що відсутні докази його вини, а звернення позивача з такими вимогами суперечить вимогам закону. Заявив клопотання про застосування строків давності. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши подані суду докази, вважає позов не обґрунтованим з огляду на таке. З постанови про закриття кримінального провадження вбачається, що 14 травня 2013 року приблизно о 08-30 годині в м. Суми по вул. Горького в районі будинку № 2, відповідач керуючи велосипедом допустив наїзд на пішохода [PERSON], яка переходила проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу. В наслідок вказаної події [PERSON] завдано тілесні ушкодження середньої тяжкості. Відповідно до копії лікарняних листків та повідомлення КУ Сумська міська клінічна лікарня № 5, потерпіла перебувала на лікування 62 днів - з 14.05.2013 року по 20.07.2013 року. У звязку з втратою працездатності потерпілій за рахунок Фонду соціального страхування оплачено вказані 62 дні непрацездатності та виплачено 15093 грн. допомоги по тимчасовій непрацездатності. Відповідно до положень ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За положеннями ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв'язку з втратою здоров'я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів. Договором або законом може бути збільшений обсяг і розмір відшкодування шкоди, завданої потерпілому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Згідно із ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Зазначені норми, містяться в главі 82 ЦК України та регулюють правовідносини щодо відшкодування шкоди (в тому числі в порядку регресу) в рамках деліктних правовідносин. Правовідносини, повязані зі страхуванням різних видів, регулюються нормами глави 67 ЦК України. Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з: 1) життям, здоров'ям, працездатністю&nbsp;та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове ;страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Статтею 999 ЦК України передбачено, що законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Стаття 993 ЦК України передбачає, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат&nbsp;переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до цієї норми до страховика переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки про відшкодування шкоди, лише в разі виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування. В разі проведення страхових виплат за договором особистого страхування (життя, здоров'я, працездатності, пенсійного забезпечення) таке право вимоги страховика до особи, відповідальної за заподіяння шкоди, не передбачено. Зазначений висновок ґрунтується на комплексному аналізі норм ст. ст. 512, 993, 999 ЦК України, положень Основ законодавства України про загальнообовязкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року (далі Основи) та Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності …» (далі Закон). Вказані закони визначають принципи та загальні правові, фінансові та організаційні засади загальнообовязкового державного соціального страхування громадян та, зокрема, правову основу, економічні механізми і організаційну структуру загальнообовязкового державного соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Відповідно до ст. ст. 6, 20 Основ страховиками є цільові страхові фонди, які беруть на себе зобовязання щодо збору страхових внесків та надання застрахованим особам матеріального забезпечення\~\~і соціальних послуг при настанні страхових випадків, основними джерелами коштів яких є внески роботодавців і застрахованих осіб. Преамбулою Закону передбачено, що страхування на випадок тимчасової втрати працездатності є окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян, що здійснюється Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Статтею 5 Закону визначено основні принципи страхування від нещасного випадку, якими, зокрема, є обов'язковість страхування від нещасного\~\~випадку осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) та інших підставах, передбачених законодавством про працю; державні гарантії реалізації застрахованими особами своїх прав; обовязковість фінансування Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності витрат, повязаних із наданням матеріального забезпечення та соціальних послуг в обсягах, передбачених цим Законом; формування та використання страхових коштів на засадах солідарності та субсидування; цільове використання коштів загальнообовязкового державного соціального страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності; відповідальності роботодавців та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності за реалізацію права застрахованої особи на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за цим законом. Згідно з п. 1 ст. 2 Закону субєктами страхування є: страховик Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності; страхувальник роботодавець; застрахована особа найманий працівник, а у випадках, передбачених цим Законом, також інші особи, на користь яких здійснюється загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності. Обєктом страхування є тимчасова втрата працездатності застрахованою особою. Таким чином, страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності є обовязковим особистим страхуванням. Ні Основи, ні Закон, ні норми глави 67 ЦК України не передбачають право страховика, який сплатив страхове відшкодування потерпілій особі, застрахованій за договором загальнообовязкового державного соціального страхування згідно із Законом, на звернення з вимогою до винної особи про відшкодування сплачених застрахованому страхових сум. Крім того, задоволення таких вимог означало б заміну сторін у зобовязанні, в якому права застрахованої особи на отримання відшкодування перейшли б до страховика, у той час як відповідно до ст. 515 ЦК України не допускається заміна кредитора в зобовязаннях, нерозривно повязаних з особою кредитора, зокрема про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя. Оскільки сфера дії Закону поширюється виключно на застрахованих осіб, страхувальників та страховика й цим Законом, а також іншими нормативно-правовими актами, не врегульований правовий механізм відносин Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності як страховика з іншими особами, відповідальними за шкоду, завдану життю та здоровю застрахованої особи, то до таких правовідносин підлягають застосуванню загальні положення ЦК України щодо страхування. Зважаючи на наведене суд вважає, що заявлений позов не ґрунтується на законі, а тому у задоволенні позовних вимог належить відмовити за необґрунтованістю вимог.

Outcome: dismissed