Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування 702/3000 частин квартири [ADDRESS], укладений 21.06.2013 року між нею та відповідачем [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований у реєстрі за №1328, посилаючись на те, що при укладенні вказаного договору помилилася щодо природи цього договору, прав та обов'язків сторін, що має істотне значення, вважала, що уклала договір довічного утримання, оскільки відповідач по справі, увійшовши в довіру позивачки, запропонувала їй свої послуги щодо забезпечення доглядом, харчуванням, лікуванням, утримання її житла, допомоги по господарству. Позивачка, в силу свого похилого віку, вадів зору й юридичної необізнаності, уклала спірний договір під впливом помилки та просить суд визнати його недійсним та визнати за нею право власності на квартиру. В судовому засіданні представник позивачки підтримав заявлені позивачем вимоги за підставами вказаними у позові та просив задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідачки позовну заяву не визнав, просив відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість та недоведеність. Заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст.ст. 60, 61 ЦПК України, сторони зобов'язані надати докази та довести ті обставини, які обґрунтовують їх вимоги і заперечення та мають значення для справи, крім тих, які визнаються сторонами, є загальновідомими та встановлені рішенням суду. Судом встановлено, що власником квартири 702/3000 частин квартири [ADDRESS], є [PERSON], на підставі договору дарування від 21.06.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого у реєстрі за №1328. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та сторонами визнаються, а правовідносини які виникли між сторонами регулюються нормами ЦК України. Відповідно до ч. 3, ч. 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В силу ст. 229 ЦК України, правочин, укладений особою, яка помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, може бути визнаний судом недійсним. Згідно п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними» від 28.04.1978 року (з наступними змінами), під помилкою треба розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта предмета або інших важливих умов угоди, яке вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якої за обставинами справи можливо вважати, що угода не була б укладена. Як встановлено в судовому засіданні, з пояснень представника позивача, у позивачки були відсутні наміри подарувати спірну квартиру відповідачу, в силу свого похилого віку, вадів зору й юридичної необізнаності, при укладенні з відповідачкою спірного договору дарування позивачка, у якої не має іншого житла, помилилася щодо природи цього договору, прав та обов'язків сторін, що має істотне значення, вважала, що уклала договір довічного утримання, вона мала на меті те, що залишиться довічно проживати у своїй квартирі, а також, те, що відповідачка буде забезпечувати її доглядом, харчуванням, лікуванням, утриманням її житла, допомогати по господарству. Суд звертає увагу на те, що представником позивачки не надано жодного доказу своєї правової позиції окрім позовної заяви та пояснень по справі, не заявлено сторонніх свідків, не заявлено клопотання про проведення експертизи здоров'я позивачки. З медичних довідок вбачається незадовільний стан позивачки, але судом не може бути достовірно зроблено висновок щодо фізичної неможливості сприймати нею надрукований текст, чути та розуміти слова та вирази. За таких обставин судом не вбачається підстав для задоволення вимог позивачки в частині визнання договору дарування недійсним в силу ст.ст. 203, 229 ЦК України. Виходячи з вищезазначеного, позовна вимога про визнання права власності на спірну квартиру за позивачкою також не підлягає задоволенню. Частиною 1 статті 213 ЦПК України визначено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Outcome: dismissed