Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила зобовязати відповідача не чинити їй перешкод у користуванні квартирою №3 в житловому будинку №23 по вул.\~Злагода в смт.Варва Чернігівської області, усунути перешкоди в користуванні вказаним майном шляхом вселення в квартиру, зобовязання відповідача надати позивачу ключі від квартири та стягнути понесені судові витрати. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги вказала, що з 2008 року вона як член сім»ї, зареєструвалась в квартирі [ADDRESS], що була придбана за спільні кошти сторін на імя відповідача та проживала там до 16 грудня 2016 року, поки відповідач не змінив замки у вхідних дверях. Позивач вказує, що дане житло є її єдиним житлом, в яке вона вселилась на законних підставах, її право на проживання виникло у звязку із спільним придбанням квартири під час спільного проживання із відповідачем, як чоловіка та дружини, а крім того наявне, оскільки вона не втратила права на проживання як колишній член сім»ї відповідача. Позивач у судовому засіданні пояснила, що у 2003 році позивач познайомилась із відповідачем, та вони почали спільно проживати у кімнаті гуртожитку, за адресою смт.Варва, Шевченка, 37/21. Вони проживали як чоловік та дружина, вели спільний побут та мали спільний бюджет і взаємні права та обовязки. [PERSON] у вказаній кімнаті гуртожитку не реєструвався. Шлюб із відповідачем сторони не укладали. В подальшому, сторони спільно прийняли рішення щодо необхідності купівлі житла, і у 2005 році, із продавцем квартири було досягнуто згоди про те, що [PERSON] та [PERSON] будуть проживати у вказаній квартирі та згодом укладуть договір купівлі-продажу. В подальшому, на імя відповідача у 2006 році за спільні кошти була придбана квартира [ADDRESS]. У грудні 2008 року позивач зі згоди відповідача, разом із своїм сином зареєструвалась у вказаній квартирі. Позивач пояснила, що до цього періоду була зареєстрована в кімнаті гуртожитку, для того, щоб зберегти право на користування вказаною кімнатою. Згодом, у вказаній квартирі були зареєстровані та проживали її мати, син, онук та зять. Інші особи, окрім власника та перелічених осіб у вказаній квартирі не проживали та не були зареєстровані. Сторони спільно проживали, мали спільний побут, життя мало характер сімейного. Останні декілька років між сторонами виникали сварки та конфлікти, внаслідок яких позивач була змушена звертатись до правоохоронних органів. 26 грудня 2016 року відповідач змінив замки у квартирі, відмовився надавати ключі та повідомив що відмовляється впускати її у житло. Пояснила, що вказана квартира є її єдиним житлом, і вона проживала та була там зареєстрована на законних підставах. Не заперечувала проти ухвалення по справі повторного заочного рішення. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, проти ухвалення по справі повторного заочного рішення не заперечував. Наголосив, що відповідачем було порушено права позивача на користування її єдиним житлом, в якому вона проживала та була зареєстрована. Позивач була вселена зі згоди власника тому, її права підлягають відновленню. Відповідач в судове засідання, призначене на 15 березня 2017 року не зявився, про причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не надсилав, хоча повістку про виклик в судове засідання отримав, про що свідчить розписка в матеріалах справи (а.с.103). В судове засідання, призначене на 22 березня 2017 року, відповідач не зявився, про причини неявки суду не повідомив, про час та місце слухання справи повідомлявся за адресою місця реєстрації/проживання, судова повістка повернулась із відміткою «за незапитом». З повідомлення Варвинського РС УДМС України в Чернігівській області вбачається, що відповідач зареєстрований за адресою, вказаною позивачем в позовній заяві. Суд вважає, що відповідач у відповідності з ч. 5 ст. 74 ЦПК повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що знайома з позивачем з 2003 року, оскільки була її сусідкою у гуртожитку. Вказала, що позивач та відповідач познайомились, та стали проживати разом у гуртожитку. Разом із ними проживав син позивачки. Згодом, після 2004 року, більш конкретного часу свідок не поточила, [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру, у якій проживали. Вселення [PERSON] відбулось зі згоди відповідача. Сторони мали велике господарство, город. [PERSON] протягом їх проживання визнавав [PERSON] дружиною, вони проводили спільно відпочинок, здійснювали подорожі, спільно придбали меблі та інші речі, опікувались її дітьми та онуками. Крім того, разом із сторонами в різні періоди проживали син, матір, онук та зять позивача. Відповідач часто був у відрядженнях по роботі. Спільне життя сторін було важким, адже позивач вела господарство, відповідач працював в іншій місцевості, приїжджав додому на деякий час та зловживав спиртними напоями, виникали часті конфлікти. На даний час позивач позбавлена можливості проживати у квартирі, оскільки відповідач змінив замки та не впускає позивача у квартиру. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що відповідач з 2003 року разом із сином жила у гуртожитку та через нетривалий час познайомилась із відповідачем. Вони стали проживати разом, як чоловік та дружина. Згодом сторони придбали квартиру та переїхали до нової оселі. Сторони спільно проживали, вели спільне господарство, мали спільний побут, мали стосунки чоловіка та дружини. Із сторонами проживав син позивачки, її мати, онук, які також були там зареєстровані. В подальшому стосунки між сторонами змінились, почались сварки. На даний час позивач позбавлена можливості потрапити до свого житла, оскільки відповідач взимку минулого року змінив замки, та не надає ключів від квартири. За згодою позивача судом постановлено ухвалу про повторний заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, покази свідків, дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як визначено ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Предметом вказаної позовної заяви є відновлення порушеного права позивача на проживання у відповідній квартирі шляхом вселення. Як вбачається із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 44) квартира, що складає ? частину житлового будинку, за адресою Чернігівська обл.\~Варвинський р-н., [ADDRESS] станом на 31.01.2017 року належить [PERSON]. Державна реєстрація права на нерухоме майно відбулась 02.08.2007 року на підставі договору купівлі-продажу №2436 від 26.09.2006 року. Згідно до довідки із Варвинського РС УДМС України в Чернігівській області, згідно архівної картотеки, яка діяла до 04.04.2016 року гр. [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [INFO] з 24 січня 2008 року. У відповідності до копії паспорту позивача (а.с. 6), місце проживання зареєстровано за адресою: [INFO], з 02 грудня 2008 року. Між сторонами склались неприязні стосунки, які були предметом розгляду Варвинського ВП Прилуцького ВП ГУНП в Чернігівській області у 2015 - 2016 роках (а.с. 39-41). Так, правоохоронними органами здійснювались перевірки, по заявах позивача з приводу конфліктів із відповідачем та вчиненням перешкод у користуванні позивачем займаного нею житла. Із копії постанови Варвинського районного суду Чернігівської області від 25 грудня 2015 року вбачається, що [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП, а саме вчинення 28 листопада 2015 року о 18-00 за місцем свого проживання насильства у сім»ї психологічного та економічного характеру, щодо співмешканки [PERSON] (а.с. 42). Аналізуючи покази свідків суд сприймає їх як такі, що узгоджуються із наданими письмовими доказами, та підтверджують факт спільного проживання позивача із відповідачем у зазначеній квартирі, вселення позивача за згоди відповідача. Суд критично ставиться до наданої в якості доказу копії паспорту [PERSON] (а.с. 61, 62), адже позивачем не надано документів які свідчать про родинний зв'язок позивача із вказаною особою. Аналогічно суд критично ставиться до наданої позивачем копії технічного паспорту на квартиру (а.с. 8-12), оскільки вона не містить відомостей про власника майна, та жодним чином не доводить обставини на які посилається позивач. Згідно до наданої відповідачем копії свідоцтва про шлюб, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 09 травня 1981 року (а.с. 80). Вказаний шлюб було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 17 вересня 2016 року. Оцінюючи вказаний доказ, який було надано відповідачем на підтвердження того, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, суд зважає на пояснення позивача та її представника, що житлові відносини між сторонами виникли після набрання чинності Сімейним Кодексом України, і вказаний доказ сам по собі, без зазначення підстав для розірвання шлюбу, не спростовує тих обставин, на які посилається позивач. Крім того, суд зважає на рішення КС України від 03.06.1999 року №5-рп/99 в п. 6 якого вказано, що стосовно понять «член сім»ї» Конституційний Суд виходить з обєктивної відмінності його змісту залежно від галузі законодавства. Зважаючи на що, встановлення відносин між «членами сім»ї» за ЖК України не може бути ідентичним та ототожнено з поняттям «член сім»ї» за сімейним законодавством. Предметом вказаної позовної заяви є відновлення порушеного права позивача на проживання у відповідній квартирі, і обраним способом захисту є її вселення та зобовязання відповідача не чинити їй перешкод в користуванні майном. Однією із юридичних підстав для задоволення позову, позивачем вказано її право на проживання у квартирі через наявність у неї права власності на частину вказаного житла. Однак, позивачем не надано будь-якого документу, який підтверджує її право власності на вказане майно, вимог про визнання квартири спільним сумісним майном подружжя не заявлено. Отже, за відсутності таких доказів, позов не підлягає задоволенню із зазначеної підстави. Іншою юридичною підставою позову є те, що позивач, вселилась у житло з дозволу власника, вказане житло є єдиним її житлом, яким вона користувалась тривалий час, має сервітутне право на проживання, що виникло на підставі закону. Питання, повязані з користуванням жилим приміщенням в квартирах, належних громадянам на праві приватної власності, врегульовано нормами глави 6 розділу 3 ЖК. Так, норми вказаної глави ЖК передбачають користування житловими приміщеннями приватного житлового фонду зокрема членами сім»ї власника та наймачами. При цьому, відповідно до норм як ст. 157 так і ст. 169 ЖК виселення цих осіб здійснюється в судовому порядку. За змістом ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України кожному гарантовано право на житло. Ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як на підставі і в порядку, передбачених законом Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна особа має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоровя й добробуту її самої та її родини». Невідємне право кожної людини закріплено і в інших міжнародно правових документах про права людини, в тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також в ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судових захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право на користування жилим приміщенням.\~\~ Стаття 8 п. 1 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод визначає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Зважаючи на те, що на даний час позивач позбавлена можливості користуватись житлом, в якому вона тривалий час проживала, вселилась зі згоди власника цього житла, та була в ньому зареєстрована, для позивача, яка є пенсіонером, вказане житло було єдиним, на момент заявлення позову вона не була визнана такою, що втратила право користування житлом, суд вважає за можливе поновити її порушені права задовольнивши позовні вимоги. Зважаючи на наведене, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. У відповідності до ст. 88 ЦПК судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп. підлягає стягненню із відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved