Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-13 00:00:00

позивач звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ «Діамантбанк» про зобов'язання повернути трудову книжку та стягнення грошової суми. Мотивував свої вимоги тим, що він згідно рішення спостережної ради ПАТ «Діамантбанк» від 12 липня 2013 року(протокол № 164 від 12.07.2013 року) його було звільнено з посади Голови правління ПАТ «Діамантбанк». В день звільнення, рішенням спостережної ради ПАТ «Діамантбанк» від 12 липня 2013 року(протокол № 165 від 12.07.2013 року) було вирішено виплатити йому винагороду за період роботи з 01 січня 2007 року по 31 грудня 2012 року на посаді Голови правління ПАТ «Діамантбанк» у розмірі 12000000 гривень з розрахунку 2000000 гривень за кожен рік роботи. Як зазначає позивач 12 липня 2013 року на підставі зазначеного рішення спостережної ради між ним та відповідачем було укладено договір про виплату винагороди умовами якого було передбачено, що у звязку із його звільненням з посади голови правління ПАТ «Діамантбанк», йому виплачується винагорода у розмірі 12000000 гривень у визначеному зазначеним договором порядку. Позивач вказує, що відповідачем не було проведено з ним розрахунку в день звільнення і не виплачено зазначеної винагороди у розмірі 12000000 гривень. Також позивач вказує на те, що у день звільнення йому не було видано трудову книжку. У зв'язку з тим, що його права були порушені відповідачем він у лютому 2014 року звернувся до останнього з листом про необхідність виконання зобов'язань, однак даний лист відповідачем було залишено без відповідного реагування, у зв'язку з чим він був змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь 12000000 гривень винагороди, три відсотка річних від суми простроченого, що становить 103064 гривні 06 копійок та зобов'язати відповідача повернути трудову книжку. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви та просив суд ухвалити рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю та вирішити питання про судові витрати. Представники відповідача заперечували проти задоволення позовних вимог з посиланням на заперечення надані в судовому засіданні. Зокрема зазначили, що Спостережна рада ПАТ «Діамантбанк», яка 20 липня 2013 року прийняла рішення про звільнення позивача та виплату йому винагороди була скликана з порушенням порядку передбаченого статуту ПАТ «Діамантбанк», оскільки на засідання такої не було запрошено одного з її членів [PERSON]. Також представники відповідача вказали на те, що у договорі про виплату винагороди від 20.07.2013 року відсутня печатку ПАТ «Діамантбанк» і в той же час зазначили, що така винагорода підлягала б виплаті позивачу лише на підставі трудового договору (контракту), а такий з позивачем не укладався. В той же час представники відповідача зауважили, що про існування як рішення Спостережної ради банку так і вищезазначеного договору відповідачу відомо не було і такі документи у документообізі банку не зареєстровані. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Суд вважає, що в конкретному випадку між сторонами спору наявні трудові правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що позивач перебував з відповідачем в трудових відносинах і останніх шість років до дня прийняття рішення про його звільнення працював на посаді Голови правління ПАТ «Діамантбанк». Відповідно до рішення Спостережної ради ПАТ «Діамантбанк», затвердженого протоколом Спостережної ради ПАТ «Діамантбанк» за № 164 від 12 липня 2013 року [PERSON] було звільнено з посади Голови правління ПАТ «Діамантбанк». Згідно рішення Спостережної ради ПАТ «Діамантбанк», затвердженого протоколом Спостережної ради ПАТ «Діамантбанк» за № 165 від 12 липня 2013 року, було прийнято рішення про виплату [PERSON] винагороди за період роботи з 01 січня 2007 року по 31 грудня 2012 року у розмірі 2 000 000 гривень за кожен рік роботи, що в загальному становить 12 000 000 гривень. Згідно пункту 13.3.18 Статуту ПАТ «Діамантбанк» та пункту 5.2.18. Положення (про Спостережну раду), затвердженого рішенням Загальних зборів ПАТ «Діамантбанк» (протокол №7 від 08 квітня 2011 року), встановлення розміру винагороди Голови та членів Правління відноситься до компетенції Спостережної ради ПАТ «Діамантбанк». Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 52 Закону України «Про акціонерні товариства», передбачено, що встановлення розміру винагороди членів виконавчого органу відноситься до компетенції Наглядової ради. Пунктом 7 частини 2 статті 39 Закону України «Про банки і банківську діяльність», передбачено, що до компетенції Спостережної ради, зокрема, відноситься затвердження умов оплати праці та матеріального стимулювання членів правління банку. Виходячи з системного аналізу зазначених правових норм, у сукупності з наданими суду доказами, суд дійшов категоричного висновку, що в даному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи, повноваження про встановлення винагороди [PERSON] віднесені до компетенції Спостережної ради ПАТ «Діамантбанк». Доказів, які б спростували такий категоричний висновок суду, представниками відповідача, в ході розгляду справи, надано не було. Вирішуючи питання про легітимність засідання Спостережної ради, яким було прийнято рішення про звільнення [PERSON] з займаної посади та виплати останньому винагороди у розмірі 12 000 000 гривень, суд вважає необхідним зазначити наступне. Згідно протоколу Загальних зборів акціонерів ПАТ «Діамантбанк» за №10 від 15-18 квітня 2013 року Спостережну раду ПАТ «Діамантбанк» обрано у складі трьох осіб, а саме: голови Спострежної ради Керезя І.М. та членів такої [PERSON], [PERSON] Пунктом 13.22 Статуту ПАТ «Діамантбанк», передбачено, що засідання Спостережної ради є правомочним, якщо у ньому бере участь більше половини її складу. Пунктом 13.24 Статуту ПАТ «Діамантбанк», передбачено що рішення спостережної ради приймається простою більшістю голосів членів спостережної ради, які беруть участь у засіданні та мають право голосу. З протоколів засідань за № 164, 165 Спостережної ради ПАТ «Діамантбанк» від 12 липня 2013 року, рішення про звільнення [PERSON] та виплати йому винагороди було прийнято простою більшістю голосів Спостережної ради ПАТ «Діамантбанк» у відповідності до статуту останнього, а саме за участю голови Спострежної ради Керезя І.М. та члена ради [PERSON] Виходячи з ретельного аналізу наданих суду доказів, наявних у розпорядженні суду протоколів Спостережної ради ПАТ «Діамантбанк», з проаналізованими положеннями Статуту ПАТ «Діамантбанк», суд дійшов висновку про те, що рішення Спостережної ради ПАТ «Діамантбанк», затвердженого протоколом Спостережної ради ПАТ «Діамантбанк» за № 164 від 12 липня 2013 року та рішення Спостережної ради ПАТ «Діамантбанк», затвердженого протоколом Спостережної ради ПАТ «Діамантбанк» за № 165 від 12 липня 2013 року, були прийняті легітимним складом Спостережної ради ПАТ «Діамантбанк» і відповідно повноважними членами такої. Виходячи з таких міркувань, твердження представника відповідача, щодо наявного порушення процедури, а тому і неправомірності прийнятого рішення Спостережної ради про виплату [PERSON] винагороди є безпідставними та надуманими. Твердження представників відповідача про те, що на засідання Спостережної ради ПАТ «Діамантбанк» не було запрошено [PERSON] не ґрунтується на матеріалах справи та не доведено будь-якими належними і допустимими доказами. На погляд суду таке твердження представниками відповідача обґрунтовується припущеннями останніх. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В той же час надаючи оцінку зазначеним доказам та твердженням сторін спору, суд враховує, що обидва рішення були прийняті одним і тим же складом Спостережної ради ПАТ «Діамантбанк», однак легітимність рішення та наявність повноважень у осіб, що його прийняли (про звільнення [PERSON]) представниками відповідача під сумнів не ставиться, що на погляд суду є неузгодженим з позицією про нелегітимність рішення, щодо виплати [PERSON] винагороди у розмірі 12000000 гривень. Саме по собі посилання представників відповідача про відсутність підстав для виплати винагороди [PERSON], у зв'язку із відсутністю трудового договору(контракту), на погляд суду не ґрунтується на нормах Закону і з врахуванням вищенаведених висновків, для правильного вирішення справи при наявності проаналізованих судом доказів, правового значення не має. Роблячи такий висновок, суд бере до уваги ту обставину, що рішенням Спостережної ради ПАТ «Діамантбанк» від 01 лютого 2006 року [PERSON] призначено на посаду голови правління ПАТ «Діамантбанк», а відповідно до наказу ПАТ «Діамантбанк» за № 85-К від 15 березня 2006 року позивач вступив на посаду Голови правління ПАТ «Діамантбанк». Чинним законодавством не передбачено прямої заборони на можливість виплати матеріальної винагороди працівнику при його звільненні. Як пояснили в судовому засіданні представники сторін, рішення Спостережної ради ПАТ «Діамантбанк», затверджене протоколом Спостережної ради ПАТ «Діамантбанк» за № 165 від 12 липня 2013 року про виплату [PERSON] винагороди ніким не оспарювалося та у встановленому законом порядку недійсним не визнавалося. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню. За наявності, у тому числі, визнання сторонами спору вищенаведеної обставини суд стверджує і визнає об'єктивно доведеною обставину того, що на день розгляду даної справи судом, рішення Спостережної ради ПАТ «Діамантбанк», затверджене протоколом Спостережної ради ПАТ «Діамантбанк» за № 165 від 12 липня 2013 року про виплату [PERSON] винагороди є чинним. Оцінюючи та ретельно аналізуючи договір про виплату винагороди від 12 липня 2013 року укладений між ПАТ «Діамантбанк» в особі Голови Спостережної ради Керезя І.М. та [PERSON] на виконання рішення Спостережної ради ПАТ «Діамантбанк», затверджене протоколом Спостережної ради ПАТ «Діамантбанк» за № 165 від 12 липня 2013 року про виплату [PERSON] винагороди, суд вважає, що укладення такого відбулося у зв'язку з наявністю між сторонами спору не цивільно-правових відносин, а саме трудових, оскільки його предметом є виплата конкретної суми винагороди, саме за виконання трудових обов'язків [PERSON] Така винагорода за своєю правовою природою та суттю є винагородою, яка відноситься до заохочувальних та компенсаційних виплат, які зокрема передбачені ч. 3 ст. 2 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до правил статті 2 Закону України «Про оплату праці», до структури заробітної плати відноситься. зокрема: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про оплату праці», що до інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Виходячи з таких міркувань, суд дійшов категоричного висновку, що договір про виплату винагороди укладений 12 липня 2013 року між ПАТ «Діамантбанк» в особі Голови Спостережної ради Керезь І.М., який діяв в межах своєї компетенції визначеної статутом цієї банківської установи, з одного боку та [PERSON] з іншого боку, укладено у відповідності до вимог Закону. Зазначений договір, на погляд суду укладено з боку ПАТ «Діамантбанк» не під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, та не внаслідок обману, а тому відповідно до вимог закону, на час ухвалення рішення суду, є дійсним і підлягає виконанню. Виходячи з таких міркувань, суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача 12000000 гривень підлягає задоволенню. В той же час, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми трьох процентів річних від суми простроченого, за правилами статті 625 Цивільного кодексу України, не підлягають задоволенню, оскільки зобов'язання відповідача перед позивачем виникли внаслідок трудових правовідносин, а не цивільних, що надає суду беззаперечні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] у цій частині. Вирішуючи питання про зобов'язання відповідача видати трудову книжку [PERSON], суд вважає таку вимогу обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним повний розрахунок у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України. Пунктом 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників», передбачено, що при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Суду в ході розгляду справи не було надано доказів на підтвердження факту видачі [PERSON] його трудової книжки, а тому така позовна вимога останнього є законною і обґрунтованою. Посилання представників відповідача на наявність свідка, який може підтвердити факт видачі [PERSON] трудової книжки, судом до уваги не береться і клопотання про допит такого останнім задоволено не було. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Як зазначено вище судом, доказів належного роду, тобто письмових доказів у розумінні правила зазначеного у пункті 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» та у відповідності до статті 64 ЦПК України, які б підтверджували факт отримання [PERSON] трудової книжки, суду надано не було. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково. Розподіл судових витрат між сторонами вирішити за правилами ст. 88 ЦПК України, стягнувши з відповідача на користь позивача 3654 гривні судового збору.

Outcome: partial