Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що 25.06.2001 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER], згідно з яким орган приватизації Криворізька геологорозвідувальна експедиція посвідчив, що 1/2 частина жилого будинку та господарчі будівлі: 1/4 частина сараю Б, вбиральня Д, вбиральня Ж, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] (надалі - Домоволодіння) належить на праві приватної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] від 25.06.2001 року зареєстровано в КП «Криворізьке БТІ». [PERSON] померла [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належну їй за життя майно. Єдиним спадкоємцем першої черги за законом, який висловив бажання спадкувати є позивач, як дочка померлої. Інших спадкоємців першої черги за законом не має. При зверненні до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з виниклими розбіжностями, а саме: спадкове майно складається із квартири [ADDRESS] . Згідно з технічного паспорту, виданого КП «Криворізьке БТІ» видно, що спадковим майном є частка житлового будинку з господарчими побудовами, а не квартира. Позивач зазначає, що при видачі свідоцтва про право власності на житло було зазначено, що передається у власність 1/2 частина житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . При цьому реєстрація права власності на нерухоме майно здійснена також за адресою: [ADDRESS] - це приватний сектор і є одноповерховою будівлею, який умовно поділений між співвласниками: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (1/2) та [PERSON] (1/2), кожна частина з якого становить відповідну квартиру. Рішенням виконкому Центрально-Міської районної ради від 15.01.2003 року за № 28 будинку присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] . Таким чином, матері позивача [PERSON] , за життя належало право власності на 1/3 частину 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS] , а саме: квартира [ADDRESS] загальною площею 52,6 кв.м, житловою площею 36,3 кв.м та 1/3 частина 1/4 частини сараю Б, 1/3 частина вбиральні Ж. У зв`язку з тим, що на сьогоднішній день позивач не має змоги зареєструвати за померлою матір`ю право власності на 1/3 частину 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS] , а саме: квартиру [ADDRESS] загальною площею 52,6 кв. м , житловою площею 36,3 кв.м та 1/3 частина 1/4 частини сараю Б, 1/3 частина вбиральні Ж, вона позбавлена можливості оформити спадщину, а тому просить: 1) визначити, що [PERSON] , [PERSON] належить, а [PERSON] , померлій [INFO] за життя належало, кожному окремо, по 1/3 частині 1/2 частини житлового будинку з господарчими побудовами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 107,9 кв.м, житловою площею 71,0 кв.м, а саме квартира [ADDRESS] загальною площею 52,67 кв.м. , житловою площею 36,3 кв. м; 2) визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину 1/2 частини домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 107,9 кв.м, житловою площею 71,0 кв.м, а саме: 1/3 частину квартири [ADDRESS] загальною площею 52,67 кв.м, житловою площею 36,3 кв.м , 1/3 частину 1/4 частини сараю Б, 1/3 частину вбиральні Ж в порядку спадкування за законом після [PERSON] , померлої [INFO] . Позивач у судове засідання не з`явилась. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, належним чином була повідомлена про день та час слухання справи, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала та просила їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні уточнені позовні вимоги визнали та не заперечували проти їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала суду заяву, в якій просила розглянути заяву за її відсутності, зазначивши, що при вирішенні позовних вимог покладається на думку суду. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився. В матеріалах справи міститься його заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив. Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Так, судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 25.06.2001 (а.с. 12) 1/2 частина жилого будинку та господарчі будівлі: 1/4 частина сараю Б, вбиральня Д, вбиральня Ж, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно з витягу з рішення виконавчого комітету Центрально-Міської районної ради від 15.01.2003 № 28 (а.с. 15) вищезазначеному домоволодінню присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] . Як вбачається зі свідоцтва про її смерть серії [NUMBER] (а.с. 17) [PERSON] померла. З матеріалів спадкової справи № 592-2011 вбачається, що після смерті [PERSON] з заявою про видачу свідоцтва про прийняття спадщини звернулася донька [PERSON] . Більше з заявами про прийняття спадщини або про відмову від неї ніхто не звертався. Постановою нотаріуса Першої криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 19.07.2018 [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з виниклими розбіжностями, а саме: спадкове майно складається із квартири [ADDRESS] , натомість згідно з технічного паспорту, виданого КП «Криворізьке БТІ» видно, що спадковим майном є частка житлового будинку з господарчими побудовами, а не квартира. Разом з цим, з матеріалів справи судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] - це приватний сектор і є одноповерховою будівлею, який перебуває у власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (1/2 частина), а також [PERSON] (1/2 частина), кожна частина з якого становить відповідну квартиру. За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13, - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Відповідно до прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, Цивільний кодекс набрав чинності 01 січня 2004 року. Відповідно до п.4 цих положень ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки спадщина після смерті [PERSON] відкрилася, але належним чином не оформлена спадкоємцями до 01 січня 2004 року, до правил спадкування в цій частині слід застосовувати норми Цивільного кодексу УРСР від 1963 року. Згідно з ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу (ст. 526 ЦК УРСР). Відповідно до ст. 526, 529 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідомо, - місцезнаходження майна або його основної частини. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки померлого. Вирішення питання визнання права власності в судовому порядку є крайнім засобом захисту права власності особи за відсутності інших можливих заходів захисту речових прав на нерухоме майно. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно зі ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, частка кожного співвласника є рівною, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Зі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 25.06.2001 (а.с. 12) вбачається, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] набули право власності на Домоволодіння згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Оскільки за життя [PERSON] , частки співвласників у праві спільної сумісної власності на частку будинку не були виділені, між ними не було жодних домовленостей з приводу зміни рівності часток у праві спільної сумісної власності, також принцип рівності часток жодним із співвласників не заперечується, тому кожному окремо, на праві приватної власності належить по 1/3 частці нерухомого майна. Таким чином, матері позивача [PERSON] , за життя належало право власності на 1/3 частину 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS] , а саме: квартира [ADDRESS] загальною площею 52,6 кв.м, житловою площею 36,3 кв.м та 1/3 частина 1/4 частини сараю Б, 1/3 частина вбиральні Ж. Враховуючи, що єдиним спадкоємцем за законом після померлої [PERSON] є позивач [PERSON] , беручи до уваги те, що позивач в іншій спосіб, окрім як звернутися з позовом до суду про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом, захистити своє порушене право не може, тому суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 107,9 кв.м, житловою площею 71,0 кв.м, а саме: на 1/3 частину квартири [ADDRESS] загальною площею 52,67 кв.м, житловою площею 36,3 кв.м , 1/3 частину 1/4 частини сараю Б, 1/3 частину вбиральні Ж, в порядку спадкування за законом після [PERSON] , померлої [INFO] . Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: partial