Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

Позивач звернувся з позовом про визнання припиненими своїх зобов'язань перед Публічним акціонерним товариством «Український інноваційний банк» в особі правонаступника Публічного акціонерного товариства «Укрінком» за Кредитним договором №61016 від 08.11.2006 року в розмірі 2306623,39 гривень шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог в розмірі 2306623,39 (Два мільйони триста шість тисяч шістсот двадцять три грн. 39 коп.) гривень у відповідності до Заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 27.10.2016 року, складеної на підставі Договорів про відступлення права вимоги від 21.10.2016 року за Договором банківського вкладу «Слава Україні» за №15-117541-40 від 20.11.2015 року на суму 500000,00 гривень, Договором банківського вкладу «Слава Україні» за №15-117541-38 від 16.11.2015 року на суму 1000000,00 гривень та Договором банківського вкладу «Стандарт» № 15-117541-5 від 02.02.2015 року на суму 1000000,00 гривень, визнання припиненим зобовязання за Іпотечним договором, посвідченим 13.11.2006 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу [PERSON], реєстраційний номер 2665, визнання припиненим зобовязання за Іпотечним договором, посвідченим 06.09.2010 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу [PERSON], реєстраційний номер 508, та припинення обтяжень нерухомого майна, а саме на житловий будинок разом із земельною ділянкою, які знаходяться за адресою: Львівська область, м. Дрогобич, вул. О.Вишні, 33, із скасуванням відповідних записів про обтяження іпотекою в Державному реєстрі іпотек і записів про обтяження забороною в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. Свої вимоги обґрунтовує із посиланням на ст.ст. 204, 512, 513, 514, 601 ЦК України та ст.ст. 3, 17 Закону України «Про іпотеку», а тому вважає, що із направленням на адресу відповідача Заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, в розумінні ст. 601 ЦК України відбулося припинення зобов'язання за Кредитним договором №61016 від 08.11.2006 року, що в свою чергу аналогічно призвело до припинення зобовязань, визначених Іпотечними договорами від 13.11.2006 року, реєстраційний номер 1265, та від 06.09.2010 року, реєстраційний номер 508, а наявність актуальної інформації щодо обтяжень належного позивачу на праві приватної власності майна, зокрема в Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна, порушує його права, які підлягають захисту в судовому порядку. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує з підстав, викладених в позовній заяві, просить позов задоволити та не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник ПАТ «Укрінком» не зявився в судове засідання, не повідомивши причин неявки, хоч повідомлялася належним чином про час та місце судового засідання рекомендованою кореспонденцією, а тому суд вважає дану особу повідомленою про дату судового засідання. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у її відсутності, провівши заочний розгляд справи. Оскільки сторони в судове засідання не зявилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та письмові докази, вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 08.11.2006 року між ПАТ «Український інноваційний банк», правонаступником якого є ПАТ «Укрінком», та позивачем було укладено Кредитний договір за №61016, згідно якого відповідач надав позивачу кредит в сумі 59400,00 доларів США на споживчі цілі з кінцевим терміном повернення до 07.11.2009 року. Відповідно до Додаткового договору від 02.09.2010 року до Кредитного договору №61016 від 08.11.2006 року, сторонами кредитного зобовязання було внесено зміни, зокрема, щодо розміру, валюти та строку зобовязання, а саме позивачу надано кредит в сумі 2011000,00 гривень на строк до 07.09.2013 року. В подальшому кредитне зобов'язання було продовжено до 30.06.2015 року на підставі Договору про внесення змін від 05.09.2013 року до Кредитного договору №61016 від 08.11.2006 року. Для забезпечення виконання зобовязань за даним кредитним договором між позивачем та відповідачем було укладено Іпотечний договір, посвідчений 13.11.2006 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу [PERSON], реєстраційний номер 2665, та Іпотечний договір, посвідчений 06.09.2010 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу [PERSON], реєстраційний номер 508, згідно яких позивач передав відповідачу в іпотеку житловий будинок (позначений на плані літ. «А-2», реєстраційний номер 16553342), загальною площею 317,8 кв.м., житловою площею 140,6 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0838 га, кадастровий номер 4610600000:01:026:0198, які знаходяться за адресою: Львівська область, м. Дрогобич, вул. О.Вишні, 33. Також для забезпечення виконання зобовязань по Кредитному договорі №61016 від 08.11.2006 року між відповідачем та Колективним підприємством «Троянда», як поручителем, було укладено Іпотечні договори від 03.09.2010 року та від 20.10.2010 року, які посвідчені приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу [PERSON]Б, реєстраційні номери 502 та 626, згідно яких поручитель передав відповідачу в іпотеку майновий комплекс будівель і споруд та земельну ділянку, які знаходяться за адресою: Львівська область, м. Дрогобич, вул. Тарнавського, 33. Позивач вказує та не заперечує існування станом на листопад 2016 року заборгованості перед відповідачем по кредитному зобовязанню в розмірі 2306623,39 гривень, яка складається з 1843420,00 гривень заборгованості по тілу кредиту, 351786,00 гривень заборгованості по процентах за користування кредитом, 89092,07 гривень пені по заборгованості по тілу кредиту та 22325,32 гривень пені по прострочених процентах, з посиланням на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у справі №442/2810/13-ц. Також судом встановлено, що 21.10.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Перше Травня» та позивачем було укладено Договори про відступлення права вимоги на загальну суму 2500000,00 гривень. Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Стаття 513 ЦК України, встановлює, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно із ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до умов Договорів про відступлення права вимоги від 21.10.2016 року первісний кредитор ТзОВ «Перше Травня» передає, а новий кредитор позивач приймає на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стає кредитором за Договором банківського вкладу «Стандарт» за №15-117541-5 від 02.02.2015 року на суму 1000000,00 гривень, Договором банківського вкладу «Слава Україні» за №15-117541-38 від 16.11.2015 року на суму 1000000,00 гривень та Договором банківського вкладу «Слава Україні» за №15-117541-40 від 20.11.2015 року на суму 500000,00 гривень, укладеними між первісним кредитором та Публічним акціонерним товариством «Український інноваційний банк», правонаступником якого являється відповідач. Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Необхідність наявності згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні Договором банківського вкладу «Стандарт» за №15-117541-5 від 02.02.2015 року, Договором банківського вкладу «Слава Україні» за №15-117541-38 від 16.11.2015 року та Договором банківського вкладу «Слава Україні» за №15-117541-40 від 20.11.2015 року не передбачено, а їх умови не містять заборону (недопустимість) зарахування зустрічних вимог. З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що Договори про відступлення права вимоги від 21.10.2016 року є правомірними, оскільки їх недійсність прямо не встановлена законом та вони не визнані у судовому порядку недійсними, а тому позивач, як новий кредитор, одержав право замість первісного кредитора вимагати від відповідача, як боржника, виконання грошових зобов'язань по поверненню коштів в загальній сумі 2500000,00 гривень у день підписання сторонами цих договорів, тобто 21.10.2016 року. Судом також встановлено, що 14.11.2016 року позивачем було надіслано на адресу відповідача [PERSON] про зарахування зустрічних однорідних вимог від 27.10.2016 року та проханням щодо надання усіх необхідних документів, які свідчитимуть про припинення кредитного зобовязання, а також щодо зняття обтяжень із майна, яке слугувало забезпеченням по кредиту, що стверджується поштовою квитанцією про відправку цінного листа з описом. Однак, у матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б вказували на заперечення відповідачем дійсності права вимоги позивача до нього, заперечення суми кредитного зобовязання згідно заяви про зарахування однорідних вимог, а також не спростовано такі обставини належними засобами доказування. Відповідно до ч.ч. 1, 2\~ст. 601 ЦК України,\~зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Таким чином, виходячи із статті 601 ЦК України вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо); 3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Судом встановлено, що відповідно до Заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 27.10.2016 року, позивач провів зарахування зустрічних вимог, оскільки за кредитним зобовязанням є боржником відповідача, а за вимогами про повернення депозитних коштів є кредитором відповідача, а також ті обставини, що фактично зараховуються однорідні вимоги, а саме в даному випадку грошові кошти. Також матеріалами справи підтверджується, що проведено зарахування вимог, строк вимоги яких настав, оскільки строк повернення кредитного зобовязання згідно Кредитного договору №61016 від 08.11.2006 року настав 30.06.2015 року, а за Договором банківського вкладу «Стандарт» №15-117541-5 від 02.02.2015 року строк повернення депозиту в розмірі 1000000,00 гривень визначений до 04.02.2016 року, за Договором банківського вкладу «Слава Україні» №15-117541-38 від 16.11.2015 року строк повернення депозиту в розмірі 1000000,00 гривень визначений до 15.02.2016 року та за Договором банківського вкладу «Слава Україні» №15-117541-40 від 20.11.2015 року строк повернення депозиту в розмірі 500000,00 гривень визначений до 19.02.2016 року, та права вимоги на які, відступлені на користь позивача згідно Договорів про відступлення права вимоги від 21.10.2016 року. Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявлено однією із сторін у зобов'язанні, здійснюється в силу положень статті 601 ЦК України та не пов'язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною. При цьому, чинним законодавством не передбачено спеціальних вимог щодо форми заяви про зарахування зустрічних вимог як одностороннього правочину, тому її слід вважати зробленою, а зобов'язання припиненим внаслідок заліку зустрічних однорідних вимог (враховуючи зокрема і положення пункту 1 частини 1 статті 211 ЦК України), у момент вчинення такого правочину, тобто у момент реалізації цього правочину суб'єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення (зокрема, направленням такої заяви іншій стороні у зобов'язанні). З огляду на все вищенаведене, суд дійшов висновку, що [PERSON] від 27.10.2016 року про зарахування зустрічних однорідних вимог позивачем було вчинено у день передачі поштовій установі для надіслання відповідачу, тобто коли відбулась реалізація цього правочину через відповідне зовнішнє волевиявлення, а саме 14.11.2016 року. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. (Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-301цс15 від 06.07.2015 року). З огляду на вказане суд приходить до переконання щодо правомірності вимог позивача відносно припинення його зобов'язання за Кредитним договором №61016 від 08.11.2006 року у звязку із проведенням зарахування зустрічних однорідних вимог шляхом направлення відповідної Заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 27.10.2016 року на адресу відповідача, що також узгоджується з позицією Верховного Суду України , а зокрема у постанові від 30.11.2016 року у справі №910/20978/15. Судом також встановлено, що згідно із Інформаційної довідки із Державних реєстрів, вбачається наявність актуальної інформації щодо існування обтяжень належного позивачу на праві приватної власності майна, зокрема в Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна, підставою внесення яких являється Іпотечний договір, посвідчений 13.11.2006 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу [PERSON], реєстраційний номер 2665, та Іпотечний договір, посвідчений 06.09.2010 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу [PERSON], реєстраційний номер 508. Відповідно до частини 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека припиняється, зокрема, у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору. За системним аналізом положень ст.ст. 1, 17 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 572, 575 ЦК України, іпотека припиняється в разі припинення основного зобов'язання, зокрема, на підставі виконання. При цьому законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов'язаних з припиненням іпотеки оскільки іпотека, за відсутності, іншої обґрунтованої заборгованості припиняється за фактом припинення виконанням основного зобов'язання. Відповідно до пунктів 5.3 Іпотечний договорів від 13.11.2006 року та від 06.09.2010 року, відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку. Аналогічно відповідно до ч. 4 ст. 17 Закону України «Про іпотеку», відомості про припинення іпотеки та зняття обтяжень на предмет іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Згідно ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації прав, зокрема, підлягають іпотека, заборона відчуження нерухомого майна. Згідно зі ст. 27 даного Закону України, передбачений перелік підстав для державної реєстрації прав та обтяжень, серед яких, зокрема, є судове рішення. З огляду на вказане, суд також приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо припинення зобовязання за Іпотечним договором, посвідченим 06.09.2010 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу [PERSON], реєстраційний номер 508, та Іпотечним договором, посвідченим 13.11.2006 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу [PERSON], реєстраційний номер 2665, а також у звязку із цим частково задовольняє позовні вимоги про припинення обтяжень і вилучення записів з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відносно житлового будинку та земельної ділянки, які знаходяться за адресою: Львівська область, м.Дрогобич, вул. О.Вишні, 33 та скасовує записи обтяження про іпотеку в Державному реєстрі речових прав за реєстраційним номером 4048319, реєстраційний номер 10215464, та записи про обтяження забороною в Державному реєстрі речових прав за реєстраційним номером 4048180, реєстраційним номером 4048261, реєстраційним номером 10215433 та реєстраційним номером 10215456. В решті вимог про скасування записів обтяження суд відмовляє, оскільки такі не підтверджені матеріалами справи. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому на підставі ст. ст. 79, 88 ЦПК України, у звязку із звільненням позивача від сплати судового збору, з відповідача слід стягнути судові витрати в дохід держави. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: partial