Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом 12.01.2018 року мотивуючи тим, що рішенням 10.01.2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області було стягнуто з [PERSON] на її користь на утримання неповнолітньої дитини сина [PERSON], [INFO], аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходу щомісяця, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви - 08.09.2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Проте відповідач не виконує рішення суду, лише один раз -25.05.2017 року перерахував аліменти на дитину у розмірі 10000 грн., а в подальшому жодним чином не утримує свою дитину та не сплачує аліменти. 07.08.2017 року її син [PERSON] вступив до комунального вищого навчального закладу Київської обласної ради «Білоцерківського гуманітарно-педагогічного коледжу» за освітнім кваліфікаційним рівнем молодшого спеціаліста зі спеціальності «Початкова освіта (англійська мова)». У зв'язку з чим вона, в інтересах свого неповнолітнього сина, уклала типовий договір про підготовку спеціаліста № 430 від 07 серпня 2017 року. Термін навчання становить три роки десять місяців, форма навчання денна. Початок навчання 01 вересня 2017 року. Згідно п. 4.2 Договору загальна вартість освітньої послуги становить 41260 грн. 00 коп. Відповідно до вимог п. 4.3 Договору вона внесла плату за два семестри (за рік) в розмірі 10315 грн. 00 коп., проте для успішного навчання сина та отримання диплому вона зобов'язана сплатити протягом трьох років ще 30945 грн. 00 коп. Відповідач зобов'язаний нести половину цих витрат, але ухиляється навіть від сплати аліментів. За таких обставин, з метою захисту інтересів дитини, надання сину гідної освіти та виховання, забезпечення виконання своїх батьківських обов'язків відповідачем вона змушена звернутися до суду із позовом про стягнення з відповідача на її користь половини додаткових витрат на сина [PERSON] по сплаті вартості навчання. Тому просила в судовому порядку cтягнути з відповідача на свою користь неустойку (пеню) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів на утримання сина [PERSON] за кожен день прострочення за період з 08 вересня 2016 року по 31 серпня 2017 року в сумі 11139 гривень 48 коп., стягнути половину додаткових витрат на сина [PERSON] понесених по сплаті навчання у розмірі 5157 грн. 50 коп. та стягнути половину додаткових витрат наперед на сина [PERSON] по сплаті вартості навчання у розмірі 15472 грн. 50 коп.. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила. Представник позивача, адвокат [PERSON], в судовому засіданні викладені у позові обставини підтримав у повному обсязі та просив: cтягнути з відповідача на користь позивача неустойку (пеню) за несплату аліментів на утримання сина [PERSON] за період з 08 вересня 2016 року по 31 липня 2017 року, стягнути половину додаткових витрат понесених по сплаті навчання у розмірі 5157 грн. 50 коп. та стягнути половину додаткових витрат наперед по сплаті вартості навчання у розмірі 15472 грн. 50 коп. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково та не заперечує проти стягнення з нього на користь позивача додаткових витрат на сина [PERSON] понесених по сплаті навчання у розмірі 5157,5 грн. 50 коп. Щодо решти вимог позов не визнав та зазначив, що заборгованість по сплату аліментів виникла не з його вини, а у зв'язку з тим, що державним виконавцем не було вчасно звернуто стягнення на його заробітну плату, на даний час він звільнений з роботи та перебуває на обліку у центрі зайнятості населення. Вимоги про сплату на перед коштів за навчання сина не визнає, оскільки в подальшому невідомо чи буде син продовжувати навчання у вказаному навчальному закладі, однак не відмовляється від сплати коштів на утримання сина. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що батьками [PERSON], [INFO], є сторони у справі, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 7). 10.01.2017 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області було винесено рішення у цивільній справі № 357/9783/16-ц, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON], на утримання сина [PERSON], [INFO], аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходу щомісяця, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви - 08.09.2016 року і до досягнення дитиною повноліття, та 25.01.2017 року видано виконавчий лист (а.с. 8). Згідно із довідкою - розрахунком по аліментам від 21.11.2017 року № В2125621 ( а.с. 15), по вказаному виконавчому листу рахується заборгованість по сплаті аліментів, яка станом на 01.11.2017 року становить 21308,82 грн. Також встановлено, що [PERSON], [INFO], якому виповнилось 15 років, навчається у Комунальному вищому навчальному закладі Київської обласної ради «Білоцерківський гуманітарно-педагогічного коледж», за освітнім кваліфікаційним рівнем молодшого спеціаліста зі спеціальності «Початкова освіта (англійська мова)», що підтверджується копією типового договору про підготовку спеціаліста № 430 від 07 серпня 2017 року (а.с. 9-10), згідно якого термін навчання становить три роки десять місяців, форма навчання денна, початок навчання 01 вересня 2017 року та загальна вартість освітньої послуги становить 41260 грн. 00 коп. Згідно із квитанцією від 31.08.2017 року ( а.с. 10) позивач [PERSON] сплатила відповідно до типового договору про підготовку спеціаліста № 430 від 07 серпня 2017 року кошти за навчання сина в розмірі 10315,00 грн. за перший курс навчання. Відповідно до ст. ст. 150,157 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов'язаний брати участь у її вихованні та утриманні. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 Сімейного Кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За положеннями ст.196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. У п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Отже, з урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. Саме така правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року в справі № 6-81цс13, від 1 жовтня 2014 року № 6-149цс14, від 1 липня 2015 року у справі №6-94цс15, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Тобто, неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Відповідач зобов'язаний рішенням суду сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходу щомісяця, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно з 08.09.2016 року на утримання неповнолітньої дитини та відповідно до законодавства зобов'язаний вчиняти дії щодо належного виконання зобов'язання, в тому числі, повідомляти державного виконавця про місце проживання, місце роботи та доходи. Як вбачається з довідки-розрахунку по аліментам, яка видана Білоцерківським міським відділом Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області, відповідачу було відомо про відкрите виконавче провадження, він частково сплачував аліменти, однак не в повній мірі і не кожного місяця, тому утворилась заборгованість, що також узгоджується з листом управління державної виконавчої служби від 22.12.2017 року № 3724-2-1/022 ( а.с. 13-14). Відповідач не довів в судовому порядку належними та допустимими доказами те, що вказана заборгованість утворилась не з його вини. Так, відповідач надав до суду копію трудової книжки ( а.с. 38-40) з якої вбачається, що він у період з 08.09.2016 року по 31.07.2017 року проходив службу у Національній поліції та був звільнений зі служби з 01.08.2017 року на підставі наказу № 530 о/с від 25.07.2017 року ( а.с. 49). З 14.08.2017 року відповідач перебуває на обліку як безробітній у Білоцерківському МРЦЗ, що підтверджено довідкою від 14.05.2018 року за № 1576 ( а.с. 50). З листа Національної поліції в Київській області ГУ НП України від 01.11.2017 року за № 29/К-68оц ( а.с. 11) вбачається, що відповідачу [PERSON] за період з вересня 2016 року по серпень 2017 року було нараховано грошове забезпечення на загальну суму 68 345,17 грн., крім того, у серпні 2017 року було нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні на загальну суму 39 001,50 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач мав можливість сплачувати аліменти відповідно до рішення суду щомісячно у визначному розмірі, як і сплатити заборгованість по аліментам, однак таких дій не вчинив. Отже, суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання від відповідача неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен місяць прострочення. Суд, перевіривши розрахунок позивача, прийшов до висновку, що сума неустойки (пені) з 08.09.2016 року по 31.07.2017 року складає 7365,04 грн.: вересень 2016 (з 08.09) року - 229,75 грн., жовтень 2016 року - 433,16 грн., листопад 2016 року - 755,34 грн., грудень 2016 року - 1513,42 грн., січень 2017 року - 833,28 грн., лютий 2017 року - 621,82 грн., березень 2017 року - 699,40 грн., квітень 2017 року - 679,50 грн., травень 2017 року - 0,00 грн., червень 2017 року - 786,57 грн., липень 2017 року - 812,80 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 196 СК України, розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Відповідач заперечуючи проти позовних вимог щодо пені зазначив, що на даний час у нього змінилось матеріальне становище, оскільки він являється безробітним, однак дана обставина не може бути підставою для зменшення розміру неустойки, оскільки, як зазначено вище в рішенні, відповідач мав постійні заробітки за період коли виникла заборгованість, при звільнені отримав вихідну допомогу, за рахунок отриманих коштів мав реальну можливість сплатити заборгованість по їх сплаті, а на даний час відповідно до законодавства має отримувати державну допомогу по безробіттю. Враховуючи вищезазначені факти, інтереси позивача та неповнолітньої дитини, суд

Outcome: partial