Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду з названим позовом, посилаючись на те, що з 08 березня 1996 року вона почала проживати та вести спільне господарство з [PERSON], що продовжувалось до моменту його смерті - [INFO] та під час яких - 25 вересня 2000 року - вони за спільні гроші придбали квартиру [ADDRESS], що підтверджується відповідним актом мешканців будинку та квитанціями про сплату за комунальні послуги. Надалі, 22 грудня 2006 року, вони офіційно зареєстрували шлюб, до цього ані вона, ані [PERSON] в інших шлюбах не перебували, тому на підставі, зокрема, ст. ст. 17, 19 Закону України «Про власність», ст. ст. 112, 113 ЦК України 1963 року, які діяли на той час, просить суд встановити факт її проживання однією сім'єю та перебування у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] з 08 березня 1996 року до державної реєстрації їхнього шлюбу - 22 грудня 2006 року, визнати спільною сумісною власністю її та [PERSON] квартиру [ADDRESS] як майно, придбане внаслідок їхньої спільної праці як членів сім'ї, визнати за нею право власності на 1/2 частку цієї квартири та стягнути солідарно з відповідачів на її користь всі понесені судові витрати. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачі та їхні представники заперечували проти їх задоволення у зв'язку з необгрунтованістю, а також просили застосувати до виниклих правовідносин загальні строки позовної давності. Свідок [PERSON] суду показала, що позивач - це її сестра, яка працювала з [PERSON] разом на заводі, там вони і познайомились, а 1996 році почали проживати разом однією сім'єю, в 2000 році вони вирішили придбати спірну квартиру для дочки позивача, що вона в присутності інших осіб позичила позивачу для її придбання 1500 доларів США, позивач працювала та отримувала пенсію, [PERSON] тільки працював, вона знає, що іншу половину грошей для придбання квартири дала мати [PERSON] Свідок [PERSON] суду показала, що позивач - це її подруга з дитинства, що позивач проживала з [PERSON] з 1996 року однією сім'єю, що вона особисто бачила, як свідок [PERSON] позичала позивачу гроші на спірну квартиру. Свідок [PERSON] суду показала, що позивач - це її мати, надалі дала показання, аналогічні показанням свідків [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] суду показав, що [PERSON] був його напарником по роботі, що позивач проживала з [PERSON] з 1996 року однією сім'єю, чув, що гроші на придбання спірної квартири брались в позику від інших осіб. Свідок [PERSON] дала суду показання, аналогічні показанням свідка [PERSON] Свідок [PERSON] суду показала, що є тіткою відповідача [PERSON], що позивач проживала з [PERSON] з 1996 року однією сім'єю, вона знає, що гроші на придбання спірної квартири брались у позику від інших осіб, при цьому [PERSON] хотів позичити гроші на спірну кварти в неї. Свідок [PERSON] суду показала, що [PERSON] був її колишнім чоловіком з 1992 року до 1995 року, що він не міг жити однією сім'єю з позивачем, так як постійно жив у неї. Свідок [PERSON] суду показала, що [PERSON] був сином її сусідки, що з 1996 року по 2000 рік жив у своїх батьків, що мати [PERSON] хотіла позичити гроші на спірну квартиру для [PERSON] в неї. Свідок [PERSON] дала суду аналогічні показання. Свідок [PERSON] суду показала, що [PERSON] був її колегою по роботі, що позивач проживала з [PERSON] з 1996 року однією сім'єю, вона знає, що гроші на придбання спірної квартири брались у позику від інших осіб, при цьому [PERSON] хотів позичити гроші на спірну кварти в неї, що позичені на квартиру гроші віддавались батькам [PERSON] на протязі року. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого. Судом встановлено, що позивач та [PERSON] уклали шлюб 22 грудня 2006 року (а.с.8). Як убачається з договору купівлі-продажу квартири від 25 вересня 2000 року, [PERSON] було набуто у власність квартиру [ADDRESS] (далі по тексту - Спірна квартира) (а.с.6). Згідно свідоцтва про смерть, [PERSON] помер [INFO] (а.с.46). В акті від 28 січня 2013 року зазначено, що позивач та [PERSON] фактично проживали з 08 березня 1996 року, в 2000 році за спільні гроші придбали Спірну квартиру, яку оформили на [PERSON] і в якій не жили ні одного дня, так як там з першого дня і по цей день проживає дочка позивача зі своєю сім'єю, а позивач та [PERSON] постійно проживали однією сім'єю за адресою: [ADDRESS], позивач піклувалась та доглядала за [PERSON], коли він захворів, що підтверджують сусіди (а.с.9). Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту ст. ст. 11,15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на цивільний захист. Захист же цивільних справ - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік матеріально-правових способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Відповідно до ст. ст. 234, 235, 256 ЦПК України встановлення судом проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, як факту, що має юридичне значення, віднесено до виду непозовного цивільного судочинства. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду. Відповідно до роз'яснень п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року з подальшими змінами «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлення судом в порядку окремого провадження факту перебування у фактичних шлюбних відносинах може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі безвісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають. Згідно з положеннями ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними під час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, що не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення гл. 8 СК України. Захист же прав таких осіб щодо майна, набутого до набрання з 01 січня 2004 року чинності СК України, був врегульований ст. ст. 112, 113 ЦК України 1963 року. За змістом зазначених норм та ч. 3 ст. 60 ЦПК України, згідно якої обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір, підлягають доказуванню, доведення проживання чоловіка та жінки однією сім'єю у період придбання майна є процесуальним встановленням обставин, які мають використовуватися у вирішенні спору щодо правового статусу зазначеного майна, у тому числі при його поділі, а не передбаченим ст. 16 ЦК України самостійним способом захисту порушеного права в порядку позовного провадження. На час придбання Спірної квартири діяв Кодекс про шлюб та сім'ю, а не Сімейний кодекс України, який набрав чинності 01 січня 2004 року, норми якого відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України застосовуються до сімейних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набуття ним чинності. Відповідно до ст. 13 КпШС України, який був чинним на момент придбання квартири, права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Сам факт проживання чоловіка та жінки сім'єю без реєстрації шлюбу не створював правових наслідків щодо майна, набутого у цей період (до 01 січня 2004 року) Тобто правовими підставами набуття спільної сумісної власності на квартиру, куплену в 2000 році, вважається ст. 112 ЦК України (1963 року) та ст. 17 Закону України «Про власність», які діяли на той час. Тому, якщо спірне майно було набуте чоловіком та жінкою під час проживання однією сім'єю до 01 січня 2004 року, то право спільної сумісної власності на це майно згідно зі ст. 74 СК у фактичного подружжя не виникає. Враховуючи те, що майно було придбане [PERSON] у 2000 році, тоді, коли він з позивачем у зареєстрованому шлюбі не перебував, діючий на той час КпШС України не встановлював таких наслідків проживання однією сім'єю як виникнення право спільної сумісної власності, тому суд вважає, що Спірна квартира є особистою власністю [PERSON] Проте, відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року, що втратив чинність у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України, було встановлено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Таким чином, до 01 січня 2004 року виникнення права спільної сумісної власності на майно членів сім'ї виникало за умови створення (придбання) цього майна спільною працею членів сім'ї. Враховуючи, що позивач заявляє вимоги щодо визнання за нею права власності на спільне сумісне майно та вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю для застосування ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», необхідна наявність наступних ознак: майно повинно було бути придбаним членами сім'ї; придбання майна спільною працею членів сім'ї. Відповідно до ст. 17 Закону «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Ураховуючи, що діюче на той час законодавство не містило вичерпного переліку членів сім'ї, то знову ж таки варто звернутися до норм КпШС України, якими встановлено, що шлюб є укладеним та має правові наслідки після його реєстрації в державних органах. З моменту реєстрації чоловік та жінка є подружжям, а відповідно до гл. 3 КпШС України сім'єю є подружжя та діти народжені у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до п. 5. Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року (із змінами) зазначено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про власність»). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім'ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Згідно з ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу та рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. У зв'язку з цим, позивач повинна довести не лише факт спільного проживання, а й те, що внаслідок спільної праці вона з [PERSON] придбала Спірну квартиру. Із зазначеного вище договору купівлі-продажу Спірної квартири вбачається, що [PERSON] при його підписанні 25 вересня 2000 року сплатив всю суму вартості квартири в розмірі 3000 грн. (а.с.6) Суд уважає, що показання свідків не можна вважати допустимим та належним доказом у контексті ч. 2 ст. 59 ЦПК України того, що кошти, внесені в якості оплати за Спірну квартиру є отриманими внаслідок спільної праці [PERSON] та позивача, позаяк гроші на Спірну квартиру були позичені позивачу свідком [PERSON], також відсутні достеменні докази, що підтверджують передачу позиченої даної суми від [PERSON] саме за Спірну квартиру та в будь-якому випадку грошова сума, отримана як позика, не є результатом спільної праці [PERSON] та позивача. Суд не бере також до уваги довідки, видані на ім'я позивача від 24.05.2006 року та від 25.07.2005 року про її заробіток для обчислення пенсії, оскільки такі довідки не доводять, що Спірна квартира була придбана за спільні гроші позивача та [PERSON] (а.с.69). Отже, суд уважає, що позивачем не надано достатніх доказів, які б достовірно доводили те, що вони з [PERSON] вели будь-яку спільну працю як члени однієї сім'ї, в результаті якої вони й придбали Спірну квартиру, яка могла вважатися їх спільною сумісною власністю, як то вказано в ст. 17 Закону України «Про власність». Таким чином, суд уважає, що позивачем не доведено, що вона брала участь у придбанні майна і квартиру набуто внаслідок спільної праці її та [PERSON] Між тим, для визначення та віднесення чоловіка та жінки до членів сім'ї за час дії Закону України «Про власність» вони повинні бути подружжям, бо саме КпШС України є нормативно-правовим актом, що встановлює ознаки наявності або відсутності сімейних відносин. Таким чином, на час відсутності зареєстрованих шлюбних відносин між позивачем та [PERSON] законодавчо не було врегульовано та не встановлено наслідків факту перебування у фактичних шлюбних відносинах, який було зафіксовано на законодавчому рівні лише у ст. 74 СК України: «Якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними». У зв'язку з цим суд уважає, що Спірна квартира, яка була набута [PERSON] до реєстрації шлюбу з позивачем, є його особистою власністю і на неї не поширюється режим спільного сумісного майна, що набуте у шлюбі. Окрім того, суд уважає, що вимоги про визнання права власності на 1/2 частину Спірної квартири не ґрунтуються на вимогах закону, так як спільне проживання чоловіка і жінки не породжує прав і обов'язків подружжя (ст. 21 СК України). Суд не бере до уваги копії квитанцій про сплату за комунальні послуги за період з листопада 2000 року по 2012 рік за Спірну кватиру (а.с.9-3), оскільки самі по собі сплати за комунальні послуги по особовому рахунку, який було відкрито на ім'я [PERSON], а потім на [PERSON] не доводять, що Спірна квартира була придбана позивачем та [PERSON] за спільні гроші, отримані від їхньої сумісної праці. Акт, складений та підписаний сусідами - мешканцями будинку [ADDRESS] про те, що позивач та [PERSON] проживали разом єдиною сім'єю, вели сумісне господарство, турбувалися один за одним, суд не бере до уваги, тому що позивачем не доведено факту ані проживання даних осіб у даному будинку, ані можливості ідентифікувати даних осіб та відповідно їхніх підписів та з яких джерел їм це відомо (а.с.7) Отже, зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed