Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просила визнати недійсним договір позики, укладений 02.09.2011 року між [PERSON] та [PERSON] як такий, що укладений під впливом обману та помилки щодо особи сторони правочину. Так, позивач вказує, що в серпні 2011 року у зв'язку зі скрутним фінансовим становищем вона отримала від гр. [PERSON] грошові кошти у розмірі 9500 гривень, що відбулось в кабінеті нотаріуса КМНО [PERSON]. Разом з тим в кабінеті нотаріуса перебувала невідома позивачу жінка (як потім з'ясувалось - [PERSON].), яка участі в передачі коштів не приймала, розписки про отримання грошових коштів позивач від гр. [PERSON] позивач не надавала. Як пояснив позивачу гр. [PERSON], сума боргу позивача складала 9500 гривень та по 2000 гривень в місяць позивач має сплачувати йому в якості відсотків за користування коштами. Як зазначає позивач протягом півроку кожного 11 числа місяця, вона зустрічалась з [PERSON] та передавала йому по 2000 гривень відсотків, проте останній жодних розписок їй не передавав, посилаючись на те, що буде оформлена одна розписка в кінці строку позики. В лютому 2012 року позивача передала [PERSON] решту боргу в сумі 9500 гривень, після чого останній зник та перестав відповідати на телефонні дзвінки. Позивач вважала власні зобов'язання по поверненню суми боргу виконаними, але 15.05.2013 року до Подільського районного суду м. Києва звернулась гр.-ка [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за вищевказаним договором позики. Таким чином позивач вказує. що жодних правовідносин та договорів між нею та гр. [PERSON] не виникало, коштів в останньої вона не позичала та відповідно їй не повертала, а тому вважає, що договір позики №2802 від 02.09.2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом КМНО [PERSON], є таким, що укладений під впливом обману щодо особи позикодавця, яким мав би бути зазначеним [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив про задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, у зв'язку з чим суд за згодою позивача ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Третя особа приватний нотаріус КМНО [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 02.09.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики рестр. №2802, за яким позикодавець [PERSON] передала, а позичальник [PERSON] прийняла 22000 гривень з кінцевим терміном повернення до 02.03.2012 року. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО [PERSON]. Як вбачається з пояснень представника позивача, під час укладення договору в кабінеті нотаріуса перебувала невідома позивачу жінка (як потім з'ясувалось - [PERSON].), яка участі в передачі коштів не приймала і розписки про отримання грошових коштів позивач від гр. [PERSON] позивач не надавала. Також представник позивача вказує, що протягом півроку кожного 11 числа місяця, вона зустрічалась з [PERSON] та передавала йому по 2000 гривень відсотків, проте останній жодних розписок їй не передавав, посилаючись на те, що буде оформлена одна розписка в кінці строку позики. В лютому 2012 року позивача передала [PERSON] решту боргу в сумі 9500 гривень, після чого останній зник та перестав відповідати на телефонні дзвінки. Позивач вважала власні зобов'язання по поверненню суми боргу виконаними, але 15.05.2013 року до Подільського районного суду м. Києва звернулась гр.-ка [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за вищевказаним договором позики. Таким чином позивач та її представник вважають, що договір позики було укладено під впливом обману щодо сторони правочину, а саме фактична передача коштів здійснювалась саме [PERSON] та підписання договору позики відбувалось в окремому приміщенні, а отже сумнівів в позивача на час укладення договору не виникало, доки вона не отримала ухвалу Подільського районного суду м. Києва щодо відкриття провадження за позовом [PERSON]. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Так, під обманом слід розуміти певні винні та навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді настати не можуть, але для сторони, що вчиняє обман, наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними. Такий обман може відбуватись як у вигляді активної поведінки, так і у вигляді бездіяльності або замовчування про певні обставини. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Правочини, що вчинені під впливом обману, належать до оспорюваних правочинів, а тому наявність обману як такого та наявність дій сторони правочину щодо вчинення обману мають бути доведені особою, яка діяла під впливом обману. Представником позивача в його поясненнях по суті поданого позову та в самій позовній заяві не подано жодного доказу наявності в діях відповідача [PERSON] вищевказаних ознак вчинення обману позичальника при укладенні спірного правочину, оскільки остання грошові кошти за договором отримала, використала та повернула відповідно умов укладеного договору. Твердження позивача та його представника про обман позичальника [PERSON] носять декларативний характер, не підтверджені належними доказами та спростовуються матеріалами справи, зокрема, рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11.10.2013 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28.11.2013 року, якими встановлено, що спірний договір укладено у відповідності до вимог ст. 203 ЦК України та його виконано належним чином належними сторонами. Крім того,як вбачається з тексту самого оспорюваного договору, при його укладенні сторонам було роз'яснено зміст ст.ст 215, 218, , 228-236, 526 та 1046-1053 ЦК України щодо природи правочину, сторін правочину та його наслідків для них, що підтверджується підписами сторін правочину на самому договорі дарування, так письмовими поясненнями представника відповідача, що надійшли до матеріалів справи. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, а отже в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed