Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

Позивач звернулась в Орджонікідзевський міський суд з вищевказаним позовом, в якому просить постановити рішення, яким визнати [PERSON], такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS], в яку вона зареєструвала [PERSON], яка на протязі одного місяця гостювала в неї. В кінці 2014р. відповідач створила свою сім'ю та переїхала до свого чоловіка, пообіцявши, що вона подасть заяву про зняття з реєстрації, однак своєї обіцянки не виконала. Тому позивач змушена звернутись з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач до суду повторно не з'явилась, хоча про час, дату та місце розгляду повідомлялась належним чином, причину своєї неявки та її поважність суду не повідомила, відзив та заяву про перенесення слухання не надала. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, розглянувши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с.7). Наведене підтверджується договором про поділ спадкового майна, витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, згідно яких позивачу на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] (а.с.8-10). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] до членів сім'ї позивача не належить. Із долученого до матеріалів справи акту квартального комітету №10 від 26.06.2018р. слідує, що в житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], але з 2014р. не проживає [PERSON] та [PERSON], а з 2017р. не проживає [PERSON] (а.с. 15). В судовому засіданні позивач пояснила, що відповідач [PERSON] з 2014р. в будинку за адресою [ADDRESS] не проживає, речей своїх там не зберігає, долею будинку не цікавиться та не бере будь-якої участі у сплаті комунальних платежів. Крім того, в судовому засіданні свідок [PERSON] надав покази, згідно яких він проживає за адресою: [ADDRESS]. Вказує, що відповідача [PERSON] він бачив більше трьох років тому. Місце знаходження останньої на даний час йому не відоме. Статтями 47, 48 Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливішою ланкою соціально-економічного права. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 статті 383 ЦК України та ст.150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою ст.156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сім'ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст. 156 Житлового кодексу УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме дружина наймача, їх діти і батьки; членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про користування цим приміщенням. Приписами ст.317 ЦК України унормовано, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016 р. у справі №6-709цс16, в якій Суд прийшов до висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-якій час. Таким чином, з огляду на встановлені у судовому засіданні обставини та наведені норми чинного законодавства, позовні вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими, підтверджуються зібраними у справі доказами, а тому підлягають до задоволення у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved