Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком, який розташований за адресою [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником даного житлового будинку. Відповідач отримала право на проживання та користування житловим будинком як член родини власника - дружина сина позивача. У зв'язку з розірванням шлюбу між сином позивача та відповідачем, вважає, що відповідач втратила право на користування житловим будинком. Зазначає, що проживання відповідача у будинку, який належить їй на праві власності, порушує її права власника житлового будинку. Посилається, що на підставі ст.ст. 405, 406 ЦК України, відповідач втратила право на користування будинком. В судовому засіданні представники позивача заявлений позов підтримали в повному обсязі з підстав, викладених в ньому, просили задоволити. Відповідач та її представник [PERSON] позов не визнали. Просили відмовити в його задоволенні. В обґрунтування заперечень зазначили, що відповідач дійсно з 1986 року і по даний час безперервно проживає у житловому будинку по [ADDRESS], іншого житла для проживання немає, самостійно повністю несе витрати по утриманню будинку та сплаті комунальних платежів. Представник відповідача зазначила, що припинення сімейних відносин між відповідачем та сином позивача не позбавляє її права на користування житловим приміщенням. Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, допитавши свідка, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 15.05.1985 року (а.с. 5-6). Відповідач набула право на користування будинком та була зареєстрована ньому зі згоди власника - позивача по справі після одруження із сином позивача [PERSON], що визнано сторонами в судовому засіданні. Відповідач та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 04.10.1986 року по 05.03.2013 року. Шлюб між подружжям розірвано на підставі рішення Богунського районного суду м. Житомира від 21.02.2013 року (а.с.10). Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частина 1 статті 156 ЖК України визначає, що члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 3 цієї ж статті до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2 ст. 64 цього Кодексу, тобто - дружина наймача, їх діти і батьки, а також членами сім'ї може бути визнано інших осіб, якщо вони постійно проживають разом і ведуть спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу, відповідно до ч. 1 якої передбачено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. В судовому засіданні встановлено, не заперечувалось представниками позивача, підтверджено показами допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON], який є другом родини колишнього подружжя [PERSON], що з моменту їх одруження вони проживали в даному будинку, сама позивач в будинку не проживала, має інше житло, де проживає постійно весь час. Відповідач зазначила, що будь-які пропозиції від позивача щодо внесення плати за користування житлом не надходили, угода про порядок користування будинком ніколи не укладалась. Між ними було погоджено, що відповідач повинна сплачувати всі комунальні платежі, які вона оплачувала, що підтверджується змістом копій квитанцій про оплату за житлово-комунальні послуги, оригінали яких були надані відповідачем для огляду в судовому засіданні. Вказані обставини не були спростовані представником позивача в судовому засіданні. Іншого житла для проживання відповідач немає, оскільки майже 30 років проживала з чоловіком у даному будинку. Сама ж позивач у будинку не проживала і не проживає, а тому жодних перешкод у здійсненні нею права власності їй відповідач не чинить. Суд дійшов висновку, що відповідач зареєстрована та постійно проживає за адресою по [ADDRESS], отримала право на користування будинком як член сім'ї власника зі згоди позивача, оскільки постійно проживала за цією адресою, припинення сімейних стосунків з сином позивача не є підставою для втрати права на користування житлом за умови продовження там проживати. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За таких обставин, оскільки відповідач весь час проживала та проживає у вказаному будинку, підстави для застосування ч. 2 ст. 405, п. 4 ч.1 ст. 406 ЦК України для визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відсутні. З урахуванням викладеного в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed