Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить усунути перешкоди у здійсненні її права власності на житловий будинок № 18 по вул.\~Зміївській в смт. Безлюдівка Харківського району Харківської області та визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловою площею у зазначеному житловому будинку. В обґрунтування позову зазначає, що 05 грудня 1990 р. вона отримала свідоцтво про право власності за заповітом на житловий будинок у домоволодінні №18 по вул. Зміївській у смт. Безлюдівка Харківського району Харківської області. У житловому будинку зареєстровані позивач та її син [PERSON]. У 2003 році відповідач добровільно виїхав з належного позивачу житла та переїхав до міста Харкова. При виїзді відповідач зібрав усі належні йому речі. Між сторонами існувала домовленість, якщо син знайде собі постійне місце мешкання за рік, то він у добровільному порядку випишеться із житлового будинку. Вказана домовленість була обумовлена тим, що позивачу було дуже важко самостійно оплачувати комунальні платежі. Але відповідач [PERSON] в обумовлений час свою реєстрацію у належному позивачу будинку не припинив. Реєстрація відповідача у житловому будинку перешкоджає позивачу належним чином користуватися та розпоряджатися своєю власністю, у звязку з чим вона вимушена звернутися до суду із даним позовом. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачем надано письмові заперечення проти позову (а.с. 48, 49), в яких він вважає позовні вимоги необґрунтованими і просить у задоволенні позову відмовити з тих підстав, що позивач отримала у спадщину у 1990 році старий житловий будинок, який в період з 1997 по 2000 рік батьком відповідача перебудований у новий будинок значно більшої площі. У звязку зі значним збільшенням у ціні отриманого позивачем майна, воно є спільною сумісною власністю позивача та його батька [PERSON] Відповідач постійно з дня народження проживав у вказаному будинку та ніколи не вивозив із нього свої речі, у звязку з чим посилання позивача на те, що відповідач протягом 10 років не мешкав у будинку, є безпідставними. У судовому засіданні відповідач та його представник проти позову заперечували з підстав, викладених у письмових запереченнях, просили у позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини. На підставі Свідоцтва про право на спадщину від 05.12.1990 позивач є власником будинку № 18 по вул. Зміївській в смт Безлюдівка Харківського району (а.с. 6, 7); позивач зареєстрована в цьому будинку з 17.05.1978 року (а.с. 5). Належність позивачеві даного будинку підтверджується також листом КП\~«Харківське районне БТІ» від 17.07.2015 (а.с. 15) та копією техпаспорта на цей будинок (а.с.\~16-19). Відповідач зареєстрований у спірному будинку з 09.07.1993 року, що підтверджується відомостями з АДБ (а.с. 37) та будинковою книгою (а.с. 20-24). Згідно з Довідкою про звільнення (а.с. 52), відповідач звільнився з місць позбавлення волі 21.03.2012 та прямував до місця проживання за адресою: [INFO]. У матеріалах справи містяться копії квитанцій про оплату комунальних послуг у спірному будинку (а.с. 53-70); у квитанціях за квітень, червень, серпень та грудень 2014 року у графі «підпис платника» міститься підпис відповідача, що визнано сторонами у судовому засіданні. Допитані у судовому засіданні в якості свідків сусіди [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та сестра відповідача [PERSON] підтвердили, що відповідач протягом останніх років переважно проживав у спірному будинку. Допитані в якості свідків [PERSON], сестра відповідача [PERSON], колишня цивільна дружина відповідача [PERSON] пояснили суду, що відповідач постійно у спірному будинку не мешкав, а лише приходив у гості до батька. Проаналізувавши спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на таке. Спірні правовідносини врегульовано статтею 405 ЦК України, якою передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено судом, відповідач є сином позивача, тобто членом її сімї, і на підставі статті 405 ЦК України має право на користування спірним будинком, який належить позивачеві. Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом, суд зазначає наступне. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло, при цьому ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Отже, право на житло є одним із основних соціальних прав особи і підлягає особливому захисту законом. При цьому Конвенцією встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення особи права на житло, одним із яких є захист прав і свобод інших осіб. Юридичним фактом, з яким закон повязує втрату членом сімї власника житла права на користування цим житлом, є його відсутність без поважних причин понад один рік, тобто обставини, що свідчать про втрату членом сімї потреби у цьому житлі. Згідно з ч. 1 ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Суд зазначає, що сторонами надано протилежні за змістом пояснення щодо проживання відповідача у спірному будинку протягом останніх років. Такі ж протилежні за змістом показання щодо цих обставин надали допитані у судовому засіданні свідки з боку позивача і з боку відповідача. Водночас обидві сторони визнали, що у 2015 році відповідач вселився у спірний будинок та проживав там деякий час. Також сторони визнали, що підписи на квитанціях про сплату комунальних платежів у спірному будинку за квітень, червень, серпень та грудень 2014 року підписані відповідачем; вказані обставини, на думку суду, підтверджують його пояснення про те, що він дійсно проживав у будинку в цей період. Основою юридичної конструкції норми частини 2 статті 405 ЦК України про відсутність члена сімї без поважних причин понад рік як підстави втрати ним права користування житлом є, з одного боку, втрата членом сімї потреби у такому житлі, з іншого - необхідність забезпечення права власника житла на безперешкодне володіння та користування житлом. Згідно зі статтею 8 Конвенції, однією з підстав для позбавлення особи права на житло є необхідність захисту прав і свобод інших осіб. При цьому згідно з практикою Європейського суду з прав людини, при вирішенні цього питання повинен бути дотриманий справедливий баланс інтересів обох сторін. Необхідність позбавлення відповідача права користування спірним житлом позивач обґрунтовує порушенням її прав як власника житла на користування та розпорядження ним, а також додатковим тягарем у звязку з необхідністю сплачувати комунальні послуги у збільшеному розмірі. При цьому як визнано сторонами, у спірному будинку позивач протягом останніх років не проживає. Згідно з квитанціями про оплату комунальних послуг, що містяться у справі, у 2014-2015 роках участь у їх оплаті брали відповідач та його сестра [PERSON], з серпня 2015 року комунальні платежі ніким не сплачуються. Виходячи із засад розумності і справедливості, а також з балансу інтересів позивача щодо користування та володіння своїм майном та інтересів відповідача щодо права на житло, суд вважає, що оскільки відповідач у 2014 та 2015 роках мешкав у спірному будинку і з моменту його відсутності у ньому на час розгляду справи не сплинув рік, разом із сестрою брав участь у здійсненні комунальних платежів, підстави для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом, відсутні. При цьому суд не бере до уваги посилання позивача на тривалу (понад один рік) відсутність відповідача за спірною адресою у період до 2014 року, оскільки проживання відповідача у спірному будинку у 2014 та 2015 роках свідчить про переривання вказаного процесуального строку та про наявність в останнього потреби у цьому житлі; вказані обставини суд вважає суттєвими і такими, що не можуть не бути враховані при вирішенні даного спору. Зважаючи на те, що позивач у спірному будинку не проживає протягом тривалого часу, переконливих доказів того, чим саме реєстрація відповідача у будинку перешкоджає здійсненню позивачем прав власника, суду не надано. Водночас стороною відповідача обґрунтовано наявність у відповідача потреби в даному житлі і факт проживання у будинку протягом 2014-2015 років. Посилання позивача на акт депутата Безлюдівської селищної ради від 19.07.2015 (а.с.\~25) про відсутність відповідача за місцем реєстрації з 2003 року суд до уваги не бере, оскільки вказаний факт встановлено депутатом зі слів сусідів. Крім того, зміст даного акту суд оцінює критично, оскільки в акті того ж депутата від 02.10.2015 (а.с. 50) зазначено, що відповідач з червня 2015 року постійно проживає за спірною адресою. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем на час розгляду справи не доведено відсутності відповідача без поважних причин за місцем реєстрації понад один рік, у звязку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed