Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою, про визнання недійсним кредитного договору, яку мотивує тим, що 14 грудня 2017 року між нею та Товариства з Обмеженою відповідальністю «Кредитна установа Кредит Комерц», було укладено Кредитний договір №069714. Відповідно до умов кредитного договору позивач надав їй на поточні потреби кошти в сумі 2700 грн. На умовах зворотності платності. Кінцевий термін повернення кредиту становить 12 січня 2018 року. Позивач вважає, що при укладанні договору кредиту були порушенні її права як споживача. Кредитодавець не повідомив у письмовій формі про обставини зазначені в ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», не надавши повну та достовірну інформацію про умови кредитування ніде вона не ставила свій підпис. Відповідно до п.9.1 Кредитного договору невідємною частиною договору є Правила, з якими начебто вона ознайомилась, проте працівники Кредитної установи дані правила їй не надали і з текстом не ознайомлена. Також не надали їй для ознайомлення інформацію суті наданих фінансових послуг. Не дотримання відповідачем імперативних вимог ч.2 ст.12 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст..11 Закону України «про захист прав споживачів» є підставою згідно з ст..215 ЦК України для визнання даного кредитного договору не дійсним. Порушені її права щодо обробки персональних даних при оформленні кредитного договору, на що згоди вона не надала. В судовому засіданні позивач не зявилась, однак подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача в судовому засіданні не зявився, але подав до суду відзив на позовну заяву, якій мотивує тим, що не відповідають дійсності твердження позивача, наведені у якості підстав позову, що працівниками відповідача не були надані правила надання фінансових послуг та порушення вимог встановлених ч. 2, 3,\~4\~ст.\~12\~Закону України\~«Про фінансові\~послуги та\~державне регулювання\~ринків фінансових\~послуг».\~Дана обставина\~ є відвертим припущенням, оскільки це не доведено жодним доказами. Правила надання фінансових послуг весь час знаходяться у відкритому доступі на сайті відповідача і жодних заборон щодо ознайомлення з ними не існує. В той же час, як факт ознайомлення підтверджується змістом п. 9.8 Кредитного договору, яким чітко передбачено, підтвердження отримання від Кредитодавця до укладення Договору інформацію, зазначену в ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», у тому числі інформацію про механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги, реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону), а також реквізитів органів з питань захисту прав споживачів. Не відповідають фактичним обставинам справи, твердження Позивача про порушення норм встановлених п. 5 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», наводячи декілька пунктів укладеного Договору, щодо розміру процентної ставки за кредитом, розміру відповідальності за його порушення, а також вочевидь помилкових розрахунків, зроблено висновок про порушення вимог закону. Аналізуючи норм вважає, що законодавець не повязував терміни «пеня» та «компенсація», оскільки «компенсація» вживається в них вочевидь у цілком іншому значенні (п. 4 ч.З ст. 18 (йдеться про права споживача на одержання відповідної компенсації) та п. 7 ч. З ст. 19 (йдеться також про сплату споживачем за можливість одержання компенсації) Закону України «Про захист прав споживачів»). Така позиція неодноразово була висловлена і Вищим спеціалізованим судом України, як приклад посилається на ухвалу від 28.11.2016 року у справі №753/20952/15-ц. Вважає, що не відповідають дійсності також посилання позивача на порушення Кредитодавцем норм встановлених абз. 5, 11 п.2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» оскільки п. 9.9. Кредитного договору встановлено, що позичальник засвідчує, що він надає згоду на передачу Кредитодавцеві своїх персональних даних та їх обробку, зберігання та використання для цілей цього Договору, в тому числі (проте не обмежуючись) для оцінки фінансового стану позичальника та його спроможності виконати зобов'язання за цим Договором; він надає свою повну безвідкличну письмову згоду на те, що Кредитодавець має право збирати, отримувати, надавати та іншим чином поширювати інформацію про нього через третіх осіб, в тому числі, але не виключно, через бюро кредитних історій відповідно до чинного законодавства України. Крім наведеного, згода на обробку персональних даних надавалася позичальником шляхом погодження на її надання на сторінках сайту, без чого подання заявки на отримання кредиту є неможливою, що можливо підтвердити безпосереднім дослідженням сайту. Тобто, на момент укладення Кредитного договору належна згода позичальника на обробку його персональних даних була надана ним, що свідчить про дотримання вимог вказаних норм Закону України «Про захист персональних даних» під час виникнення зобов'язань за Кредитним договором. Листом ТОВ «КУ «КРЕДИТ КОМЕРЦ» до Позивача №376/12/18 від 21.05.2018 року, відповідно до пп. 2 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансуванню розповсюдженню зброї масового знищення» Кредитодавець як суб'єкт первинного фінансового моніторингу зобов'язаний здійснювати ідентифікацію, верифікацію клієнта, вивчення клієнта та уточнення інформації про клієнта у випадках встановлених законом. Згідно з ч. 2 ст. 2 вказаного закону виконання цього закону не є порушенням Закону України «Про захист персональних даних» в частині обробки персональних даних. Обробка персональних даних відповідно до вимог зазначеного закону здійснюється без отримання згоди субєкта персональних даних. Вказані позивачем підстави для визнання Кредитного договору недійсним не відповідають приписам ч. 1 ст. 215 ЦК України, згідно якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З метою запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансуванню розповсюдженню зброї масового знищення» Кредитодавець як суб'єкт первинного фінансового моніторингу зобов'язаний здійснювати ідентифікацію, верифікацію клієнта, вивчення клієнта та уточнення інформації про клієнта у випадках встановлених законом. Згідно з ч. 2 ст. 2 вказаного закону виконання цього закону не є порушенням Закону України «Про захист персональних даних» в частині обробки персональних даних. Обробка персональних даних відповідно до вимог зазначеного закону здійснюється без отримання згоди субєкта персональних даних. Відповідач просить суд відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог та стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати у відповідності до поданого розрахунку до відзиву. Суд дослідивши надані сторонами докази дійшов наступних висновків. [PERSON] 14 грудня 2017 року уклала з Товариством з Обмеженою відповідальністю «Кредитна установа Кредит Комерц», Кредитний договір №069714. Відповідно до умов кредитного договору позивач надав їй на поточні потреби кошти в сумі 2700 грн. На умовах зворотності платності. Кінцевий термін повернення кредиту становить 12 січня 2018 року. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша ст..638 ЦК України). Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно з\~ст..627\~ЦК України,\~відповідно до\~статті 6\~цього Кодексу\~сторони є\~вільними в\~укладенні договору,\~виборі контрагента\~та визначенні\~умов договору\~з урахуванням\~вимог цього\~Кодексу,\~інших актів\~цивільного законодавства,\~звичаїв ділового\~обороту,\~вимог розумності\~та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно з\~ст..628\~ЦК України,\~зміст договору\~становлять умови\~(пункти),\~визначені на\~розсуд сторін\~і погоджені\~ними,\~та умови,\~які є\~обов'язковими\~відповідно до\~актів цивільного\~законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Згідно з ст..629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Суд аналізуючи у сукупності викладені докази та зазначені правові норми вважає, що позивач, з власної ініціативи звернулася за отриманням кредиту до вільно обраного нею Кредитної установи ТОВ «Кредитна установа Кредит комерц», отримавши від останнього всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору, що відповідає положенням статей 19, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач, на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та виконувала його умови, що свідчить про прийняття нею таких умов. Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсними відповідно до положень статей 203, 215, 230 ЦК України, як укладених унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов договорів, оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними, а позивач, [PERSON], не довела введення її в оману під час укладення договорів, оскільки перед їх підписанням вона мала можливість ознайомитися з текстами та умовами договорів та власноручно їх підписала. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 2 грудня 2015 у справі № 6-1341цс15. Суд всебічно зясувавши обставини справи на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами які були дослідженні в судовому засіданні у сукупності з зазначеними правовими нормами дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed