Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: бул. Шевченка[ADDRESS], м. Черкаси. В обґрунтування позову зазначено, дана квартира була придбана під час перебування сторін у шлюбі за спільні кошти, а право власності на неї було оформлене на позивача та доньку сторін. Відповідач з 2004р. був зареєстрований в даній квартирі (бул. Шевченка[ADDRESS], м. Черкаси). У звязку з різним розумінням обовязків по утриманню сімї в 2009 році позивач та відповідач розірвали шлюб, але продовжували проживання у даній квартирі. З березня 2017 року [PERSON], забравши свої речі, переїхав жити в іншу сімю. Зважаючи, що відповідач не виконує обовязки квартиронаймача, не проживає в квартирі понад шість місяців, не являється членом сімї власника квартири, а тому не має права користуватись цим житлом, але перешкоджає в повній мірі користуватись та розпоряджатись власністю позивачу та відмовляється у добровільному порядку виписатись з квартири, позивач звернулась до суду з зазначеним позовом. Відповідач заперечив проти позову та надав зустрічну позовну заяву, в якій просить визнати за ним право власності на 1/4 частину даної квартири (бул. Шевченка[ADDRESS], м. Черкаси). В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у шлюбі, а відтак є обєктом спільної сумісної власності сторін. Оскільки внаслідок придбання квартири позивач набула право власності на 1/2 її частину, то саме ця частина є обєктом спільної сумісної власності. Після розірвання шлюбу відповідач не заявляв вимог про поділ спільного майна, оскільки проживав у спірній квартирі і між сторонами не виникало спору з питань поділу даної квартири. Натомість, враховуючи засади рівності часток подружжя у спільному майні, за ним має бути визнано право власності на 1/4 її частку. Оскільки відповідач фактично є власником 1/4 частки такої квартири, то він не може бути позбавлений права користування нею, а тому позовні вимоги [PERSON]І, не підлягають до задоволення. Позивач надала суду відзив на зустрічний позов відповідача, в якому зазначила, що після розірвання шлюбу спору з приводу поділу спільного майна між сторонами не було, оскільки все було вирішено по домовленості. Натомість сторони фактично не припинили шлюбних стосунків і проживали однією сім'єю та вели спільне господарство і 12.11.2015р. за їх спільні кошти був придбаний автомобіль [PERSON] вартістю 9000доларів США, який був зареєстрований за відповідачем. 08.08.2017р. відповідач продав вказаний автомобіль, але будь-яких коштів позивачу не передавав. На теперішній час позивач проживає у спірній квартирі разом із молодшим сином сторін, а відповідач не надає ніякої матеріальної допомоги на утримання сина. Враховуючи середню ринкову вартість проданого відповідачем автомобілю на момент його продажу (221000грн) та 1/4 частки квартири (182000грн), то набуті відповідачем кошти за продаж автомобілю є достатньою компенсацією вартості його частки в квартирі. В доповненнях до відзиву на зустрічний позов позивач також зазначила, що в період шлюбу сторонами у 1995р. була набута земельна ділянка площею 0,18га під забудову за адресою: вул. Садова, 24, с. Руська Поляна, Черкаського району, Черкаської області. Право власності на дану земельну ділянку зареєстроване за відповідачем. Орієнтована вартість такої земельної ділянки на теперішній час складає не менше 5000доларів США, а отже при вирішенні питання про поділ спільного майна подружжя необхідно врахувати, що право власності на дану земельну ділянку залишається за відповідачем. Тож з огляду на засади справедливості поділу майна подружжя необхідно відмовити у задоволенні зустрічного позову відповідача. Відповідачем надана суду відповідь на відзив, в якій він зазначив, що після розірвання шлюбу сторони хоча і проживали разом, але таке проживання не є тотожним фактичним шлюбним стосункам. Зазначив, що категорично заперечує проти того, що після розірвання шлюбу сторони фактично проживали однією сім'єю, а відтак придбане в цей період майно не є обєктом спільної сумісної власності. Будь-яких вимог про поділ спільного майна позивач не заявляла, а тому вартість автомобілю [PERSON] не має враховуватись під час вирішення його вимог щодо поділу права власності у спірній квартирі. В судовому засіданні позивач пояснила, що в період проживання сторін сім'єю вони вважали, що все наявне у них майно є їх спільною сумісною власністю. Будь-яких спорів з приводу поділу такого майна між сторонами не виникало. Оскільки спільне майно зареєстроване на кожного з них окремо, то питання щодо його поділу та перереєстрації також між сторонами не виникало і після розірвання шлюбу не було спору з цих питань. Зауважила, що зустрічні вимоги відповідача є несправедливим і заявлені поза межами строку позовної давності, а тому не підлягають до задоволення. На теперішній час наявність реєстрації відповідача в квартирі перешкоджає їй оформити субсидію на оплату комунальних послуг. Просила задовольнити її вимоги, відшкодувати їй судові витрати з оплати судового збору та відмовити у зустрічному позові відповідача. Представник позивача підтримав позицію позивача. Відповідач у судовому засіданні пояснив, що вважав себе співвласником всього придбаного сторонами у період шлюбу майна, в тому числі і частки спірної квартири. Оскільки після розірвання шлюбу він проживав у спірній квартирі, то не знав про те, що позивач не визнає його права власності і довідався про це лише після отримання позову позивача, а тому не пропустив строк позовної давності. Пояснив, що автомобіль [PERSON] був придбаний за приблизно 8000доларів США, з яких 3000доларів США це спільні кошти сторін, а 5000 доларів США він особисто позичив у [PERSON], якій в подальшому і продав цей автомобіль, в якості повернення отриманої у неї позики. Зазначив, що після розірвання шлюбу між сторонами були відсутні фактичні шлюбні стосунки, а спільне проживання обумовлене відсутністю у відповідача іншого житла. Просив відмовити у вимогах позивача та задовольнити його зустрічні вимоги. Представник відповідача підтримав позицію відповідача та зауважив, що в даному випадку строк позовної давності щодо вимог про поділ майна необхідно обчислювати саме з моменту звернення позивача до суду з даним позовом, оскільки до цього часу відповідач не знав про невизнання його права на частку у спірній квартирі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, проте надала заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, та зазначила, що підтримує вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, оскільки не проживає в такій квартирі з березня 2017р. та не сплачує житлово-комунальних послуг. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши надані сторонами письмові докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в період часу з 19.10.1991р. по 28.07.2009р.. Від шлюбу сторони мають двох дітей [PERSON], 01.06.1993р.н., та [PERSON], 20.10.2002р.н.. В період шлюбу, 14.11.2003р., за спільні кошти сторонами була придбана квартира за адресою: бул. Шевченка[ADDRESS], м. Черкаси (далі спірна квартира). Натомість право власності на квартиру було зареєстроване у передбаченому законом порядку на позивача та [PERSON] в рівних частках /а.с.4/. Відповідач з 05.12.2003р. зареєстрований у спірній квартирі і фактично проживав в ній до початку березня 2017р., після чого виїхав із спірної квартири та проживає за іншою адресою. Припинення користування відповідачем спірною квартирою обумовлено його особистим бажанням, оскільки позивач не перешкоджала йому користуватись даною квартирою. На теперішній час у спірній квартирі проживає позивач та [PERSON] (син сторін), а відповідач в даній квартирі не проживає та не бере участі у витратах, повязаних з її утриманням. Зазначені обставини сторони визнають і вони частково підтверджуються відповідними письмовими доказами, а тому на підставі ч.1 ст.82 ЦПК України суд вважає їх доведеними. Після розірвання шлюбу сторони не заявляли один до одного вимог щодо поділу спільного майна через відсутність спору з цього приводу та проживали разом у спірній квартирі. Позивач вважає, що відповідач не має права власності на спірну квартиру і внаслідок припинення ним проживання у такій квартирі втратив право користування даним житлом. Натомість відповідач вважає себе співвласником частки спірної квартири, а тому не може втратити право користування таким житлом, а оскільки його право власності не визнається він просить визнати за ним право власності на 1/4 частку спірної квартири. За таких обставин між сторонами існує спір щодо належності права власності на спірну квартиру та порядок користування таким майном, який регулюється нормами Конституції України, Житлового кодексу України (далі ЖК), Цивільного кодексу України (далі ЦК) та інших нормативно-правових актів. Надаючи оцінку обґрунтованості заявлених сторонами вимог в першу чергу слід вирішити наявний між сторонами майновий спір з приводу належності права власності на спірну квартиру, який обумовлений особливостями регулювання особистих майнових відносин подружжя. Відповідно до ч.1 ст.2, ч.9 ст.7 СК сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами СК на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно ч.4 ст.368 ЦК майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст.60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. За змістом ст.71 СК майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Вирішуючи питання щодо поділу майна між сторонами суд бере до уваги, що до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. В п.23 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. При вирішенні питання про поділ майна суд бере до уваги, що об'єктом спільної сумісної власності сторін є все майно, що було набуто ними під час перебування у шлюбі. При цьому по обставинах справи судом встановлено, що кожен із сторін за період їх спільного проживання мали доходи, які відповідно до ч.2 ст.61 СК є обєктом їх спільної сумісної власності. Разом з тим, стосовно автомобіля [PERSON], який був придбаний відповідачем, то таке майно не є обєктом спільної сумісної власності сторін. В цьому контексті слід звернути увагу, що сам факт проживання сторін в одній квартирі не свідчить про те, що вони проживали однією сім'єю. Всупереч вимог ст.81 ЦПК України позивачем не надано належних і допустимих доказів, які у своєму взаємозвязку з точки зору їх достовірності та достатності, підтверджували обставини, які свідчать, що після розірвання шлюбу сторони проживали однією сім'єю, були пов'язані спільним побутом та мали взаємні права та обов'язки (ч.2 ст.3 СК). Проживання в одній квартирі та спільне проведення оздоровчого відпочинку сторін у 2014р. та 2015р. цілком обумовлюється наявністю у них спільних батьківських обовязків відносно їх сина [PERSON]. Натомість обставини наявності взаємних прав та обовязків відносно один одного позивачем не доведено, тоді як відповідач ці обставини повністю заперечує і таки заперечення з огляду на обставини, що обумовили припинення шлюбних відносин між сторонами є достатньо обґрунтованими. Тож суд критично ставиться до доводів позивача про розповсюдження правового статусу спільної сумісної власності на автомобіль, придбаний відповідачем у 2015р.. З огляду на розподіл обовязків доказування обставин справи, саме позивач мала надати докази на підтвердження придбання автомобілю [PERSON] за спільні кошти, але цього обовязку нею не виконано. В той же час, враховуючи позицію відповідача, суд вважає доведеним ту обставину, що частина вартості автомобілю в сумі, еквівалентній 3000доларів США, була оплачена за спільні кошти сторін. Натомість позивачем не надано доказів того, що вона користувалась таким автомобілем, а відтак не виключається обставин існування між сторонами домовленості щодо порядку придбання автомобілю за спільні кошти поза його спільне використання у побуті. Під час розгляду справи судом встановлено, що за період шлюбу сторонами було набуто у власність земельну ділянку (площею 0,18га під забудову за адресою: вул. Садова, 24, с. Руська Поляна, Черкаського району, Черкаської області) /а.с.122/, квартира ([ADDRESS]) /а.с.102-104/, після продажу якої сторонами була придбана спірна квартира. Аналіз змісту правовстановлюючих документів на ці обєкти свідчить, що сторонами вживались заходи щодо реєстрації права власності на такі обєкти не однаковими способами, оскільки всі ці обєкти реєструвались на різних членів сім'ї, що дає підстави стверджувати про наявність домовленості про розподіл такого майна. Спірна квартира була придбана під час перебування сторін у шлюбі, а відтак зареєстрована за позивачем 1/2 частка спірної квартири є обєктом спільної сумісної власності сторін, що власно і не заперечується сторонами. До того ж і земельна ділянка також є обєктом спільної сумісної власності на підставі ч.1 ст.22 Кодексу законі про шлюб та сім'ю, 1969р.. Очевидною є також та обставина, що під час спільного проживання сторонами було набуто у власність ряд побутових речей. Отже після розірвання шлюбу все це майно є предметом поділу між сторонами. Разом з тим, жодна із сторін після розірвання шлюбу не заявляла одна до одної вимог щодо поділу майна та виділення кожному з них частки такого майна, а отже обґрунтованими є доводи позивача щодо наявності домовленості між сторонами про такий поділ, внаслідок чого у власності кожного з них залишається те майно, яке за ним зареєстроване. Зазначене не суперечить засадам договірного регулювання особистих майнових відносин подружжя, але і не позбавляє кожного з них заявити вимогу про поділ майна в суді. В той же час, згідно ч.2 ст.72 СК до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, даною нормою встановлено, що поки не буде порушено право одного з подружжя-співвласника на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, строк позовної давності не розпочинається. Надаючи оцінку обґрунтованості доводам відповідача про початок строку обчислення позовної давності до його вимог суд звертає увагу, що обставини набуття сторонами майна під час їх проживання сім'єю свідчать про розмежування ними порядку реєстрації права власності між членами сім'ї, внаслідок чого загальне спільне нерухоме майно на момент розірвання шлюбу було зареєстроване наступним чином: земельна ділянка за відповідачем, а спірна квартира за позивачем та донькою сторін. Відповідачу відомо було про такий порядок розподілу майна між членами сім'ї. Після розірвання шлюбу відповідач проживав у спірній квартирі, але як сам зазначив між сторонами не було спільного проживання однією сім'єю, а користування квартирою здійснювалось на договірних засадах. Також відповідач не заперечив тих обставин, що між сторонами не було спору щодо поділу спільного майна подружжя. Зазначене свідчить про наявність домовленості про поділ майна та відсутність претензій у кожної із сторін одна до одної щодо розподілу права власності на спільне майно. Тож доводи відповідача щодо того, що ним не пропущений строк позовної давності для заявлення вимог про поділ спільного майна є необґрунтованими. В цьому контексті слід звернути увагу, що регулювання сімейних відносин побудови сімейних відносин здійснюється на засадах добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею 13 ЦК передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускається зловживання правом в інших формах. Застосування інституту позовної давності обумовлено необхідністю захисту законного інтересу учасників цивільних правовідносин, особливо з питань майнового характеру, оскільки мова йде про захист права на мирне володіння майном та законне сподівання про відсутність посягань на таке право. В даному випадку, враховуючи обставини спірних правовідносин та особливості побудови і регулювання стосунків сторін, беручи до уваги обставини їх життєдіяльності та обраний сторонами спосіб регулювання таких обставин (порядок реєстрації майна між членами сім'ї, порядок користування таким майном, особливості розподілу батьківських обовязків з питань визначення користування майном їх дітьми тощо), суд приходить до висновку, що відповідачем пропущений строк позовної давності без поважних причин, а тому, враховуючи наявність заяви позивача про застосування позовної давності, заявлені ним вимоги по зустрічному позову не підлягають до задоволення. За таких обставин позивач має право заявляти вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, як власник спірної квартири. Надаючи оцінку доводам позивача суд виходить з наступного. Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.321 ЦК право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Доводи позивача про те, що наявність зареєстрованого місця проживання відповідача в її квартирі порушує її права та інтереси як власника, є обґрунтованими, оскільки в такому випадку позивач змушений нести додаткові витрати з оплати комунальних послуг, позбавлений в повній мірі реалізувати свої права щодо можливості використання належного йому майна іншими особами т.і.. Отже реєстрація відповідача порушує і законні інтереси позивача. За таких обставин, право позивача є порушеним і підлягає судовому захисту. З огляду на положення ст.ст.321, 383, 391, 406 ЦК позивач має право вимагати від відповідача усунення перешкод у користуванні його квартирою. Право користування спірною квартирою відповідач набув як член сім'ї власника, оскільки сторони перебували у шлюбі на момент набуття відповідачем такого права. За змістом ст.156 ЖК припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє відповідача права користування займаним приміщенням. Разом з тим, ч.1 ст.383 ЦК та статтею 150 ЖК закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України у справі № 6-709цс16 від 16.11.2016р.. Відповідач спільно з власником спірної квартири не проживає, спільним побутом не пов'язаний, вибув із зазначеного житла добровільно і має інше житло, у якому проживає. За таких обставин право відповідача на користування чужим майном (спірною квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч.2 ст.406 ЦК. Таким чином, позовні вимоги позивача підлягають до задоволення. Беручи до уваги ступень задоволення заявлених сторонами вимог, то на підставі ст.142 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача в якості відшкодування судових витрат 640грн, що були понесені позивачем при сплаті судового збору за звернення до суду, а понесені відповідачем судові витрати відшкодуванні не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved