Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-18 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що їй на праві власності належить кімната №15 по вул.Чайковського, 7, у м.Бахмуті Донецької області, в якій зареєстрований також відповідач її колишній чоловік. Зазначає, що [PERSON] після розірвання шлюбу з січня 2015 року не проживає у вказаній кімнаті. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що відповідач перестав бути членом її сімї, а тому втратив право користування спірним приміщенням у випадку його відсутності без поважних причин понад рік. У звязку з цим просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: Донецька область, м.Бахмут, вул. Чайковського, будинок №7, кімната №15. Позивач та представник позивача у судовому засіданні надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Позивач додатково вказала на те, що відповідач протягом року з січня 2015 року проживав з іншою жінкою за невідомою їй адресою, однак, дізнавшись про заочне рішення суду в березні 2016 року почав претендувати на право користування належною їй кімнатою, хоча таке право втратив. Також звернула увагу суду на те, що відповідач приходить відвідувати їхню спільну дитину, приходить у кімнату, яка є її власністю, під час чого влаштовує скандали застосовує відносно неї, позивача, фізичну силу. Представник позивача наголосив на тому, що після розірвання шлюбу між сторонами 30 квітня 2015 року минув уже рік, а тому відповідач, як такий, що не є членом сімї позивача, на підставі ст.405 Цивільного кодексу України втратив право користування відповідним жилим приміщенням, яке належить позивачеві. Просять позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні надав пояснення про те, що він проживав у спірній кімнаті постійно, там були його речі. У березні, повернувшись додому, він побачив під дверима спаковані речі, взуття, одяг, а також заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Про розгляд такої справи та про вказане рішення до цього часу йому не було відомо, відтак він подав заяву про скасування заочного рішення, яка була задоволена. Однак позивач ще до початку розгляду тієї справи подала заяву про залишення позову без розгляду та звернулась до суду повторно. Ствердив, що у березні 2016 року позивач змінила замки, а тому він змушений проживати де-інде. Представник відповідача пояснення відповідача підтримав, просить суд звернути увагу на те, що представлені позивачем докази належним чином не підтверджують фактів, на які вона посилається, оскільки основні свідки-сусіди, які підписали акт, в судове засідання не зявились, клопотання про їх допит не підтримано стороною позивача через неможливість їх явки. Просить відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, провівши допит свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом установлено, що кімната №15 у будинку №7 по вулиці Чайковського у м.Бахмуті Донецької області належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.13-14, 4-5). Позивач отримала таку кімнату у гуртожитку в приватну власність в порядку приватизації на підставі розпорядження Управління муніципального розвитку Артемівської міської ради від 3 березня 2014 року (а.с.4). У кімнаті №15 в будинку №7 по вулиці Чайковського у м.Бахмуті Донецької області зареєстровані: [PERSON] з 18 грудня 2013 року та [PERSON] з 30 серпня 2014 року, про що свідчать відмітки у паспортах (а.с.3, 25-28). [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 квітня 2007 року; шлюб розірваний рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 30 квітня 2015 року, яке набрало законної сили 13 травня 2015 року (а.с.6). [PERSON] володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. [PERSON] має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч.1, 2 ст.319 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст.156 Житлового кодексу Української РСР з урахуванням положень ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно Згідно з ч.4 ст.156 Житлового кодексу Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Частиною 2 ст.405 Цивільного кодексу України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В акті обстеження приміщення, складеним 21 квітня 2016 року комісією в складі майстра та коменданта гуртожитків ремонтно-експлуатаційної дільниці Комунального підприємства «Артемівська керуюча компанія житлово-комунальних послуг», зі слів сусідів, які проживають у кімнатах №№13, 14 в будинку №7 по вулиці Чайковського у м.Бахмуті Донецької області, зазначається що у кімнаті №15 зареєстрований але не проживає з січня 2015 року [PERSON] (а.с.20). Свідок [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні надали показання про те, що вони є майстром та комендантом гуртожитків ремонтно-експлуатаційної дільниці Комунального підприємства «Артемівська керуюча компанія житлово-комунальних послуг», зі сторонами не знайомі, та за заявою [PERSON] виходили на місце у гуртожиток, розташований по вул.Чайковського, 7, де у блоці з шести квартир були люди, які представились сусідами, що проживають, зокрема, у кімнатах №№13,14, які підписали зазначений акт. Свідки ствердили, що вони не здійснюють перевірки викладених у заяві та, відповідно, у акті, відомостей, а лише предявляють акт для підпису сусідам за їх згодою. Свідок [PERSON] додатково показала, що вона власноручно склала акт з перенесенням у нього відомостей, викладених у заяві [PERSON], а не з того, що говорять сусіди, сусіди лише прочитали написане, написали свої прізвища, імена, по батькові та поставили підписи. Позивач та її представник не підтримали свого клопотання про допит у якості свідків також сусідів, які підписали зазначений акт, оскільки такі не в змозі зявитись до суду з поважних причин. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надав показання про те, що він є сусідом сторін у справі, проживає у кімнаті №38, та йому відомо, що протягом спірного періоду з січня 2015 року до березня 2016 року [PERSON] проживав у кімнаті №15. Він це знає, оскільки бачив відповідача кожного дня на спільній кухні, на балконі, як той виходив-заходив у будинок, паркував машину щовечора та виїжджав щоранку на роботу. З березня 2016 року його не бачить за місцем проживання, однак зустрічається з ним постійно, оскільки вони товаришують. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надав показання про те, що він є сусідом сторін у справі, проживає у кімнаті №91, та ствердив, що він бачив відповідача постійно у їхньому будинку, останній паркував машину на ніч під вікном, а вже приблизно три місяці [PERSON] так часто не приїжджає, з чого він може зробити висновок, що приблизно до березня 2016 року відповідач проживав за вказаною ним адресою. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надала показання про те, що вона є подругою позивача та сусідом позивача, проживає у кімнаті №85, та ствердила, що їй відомо про те, що з січня 2015 року [PERSON] не проживає у спірній кімнаті, вона бувала у зазначеній кімнаті, його речей там не бачила. Водночас бачила його машину декілька раз в тиждень у дворі іншого будинку недалеко від місця її роботи. Також зазначила, що протягом спірного періоду бачила відповідача у будинку за місцем його реєстрації приблизно 1 раз на тиждень. На підставі ч.1 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, звільнення від доказування. У відповідності до\~ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Так, припинення сімейних відносин сторін по справі між собою не є підставою для позбавлення відповідача, зареєстрованого у жилому приміщенні, яке належить позивачеві, права користування цим приміщенням. Для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням позивач повинен надати належні та достатні докази, які би підтверджували відсутність відповідача понад один рік за адресою місця його реєстрації без поважних причин. Показання свідків, які є сусідами сторін, та за власними спостереженнями зробили протилежні висновки і надали суперечливі показання, суд не може покласти в основу рішення, оскільки вони самі по собі, без підсилення іншими доказами, не можуть достатньо підтвердити наявність обставин, які мають значення для вирішення справи, обставин відсутності відповідача понад один рік за адресою місця його реєстрації без поважних причин. З таких показань свідків встановити будь-які обєктивні фактичні дані щодо цих обставин неможливо, оскільки вони не узгоджуються між собою та з іншими доказами у справі. При цьому сторони надають суду також взаємовиключні пояснення щодо факту проживання/непроживання відповідача у спірному приміщенні протягом січня 2015 року березня 2016 року. Письмовий доказ акт складений та затверджений з перенесенням у нього інформації, вказаної у заяві позивача, без перевірки викладених відомостей. Позивач у судовому засіданні як на одну з підстав обґрунтованості свого позову посилалась на застосування відносно неї відповідачем фізичної сили, що було підставою для звернення до органу поліції (а.с.35-39). Суд звертає увагу на те, що статтею 157 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Такими випадками, передбаченими ч.1 ст.116 Житлового кодексу Української РСР, є: систематичне руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням; систематичне порушенням правил соціалістичного співжиття, які роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Крім того, за ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, за наявності відповідних підстав позивач-власник майна має право на звернення до суду з вимогами про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном чи про виселення. Правова природа спорів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є іншою, вони не спрямовані на захист власника від винних дій члена сімї/колишнього члена сімї. Також суд зауважує, що наявність зареєстрованої особи не є перешкодою для розпорядження власністю. При цьому право членів сімї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якої вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї, у цьому випадку колишніх членів сімї за якими збереглось таке право. Саме до цього зводяться правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 5 листопада 2014 року №6-158цс14, від 16 березня 2016 року №6-2918цс15. З огляду на викладене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про безпідставність позову, а відтак у його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed