Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою про визнання договорів дарування та купівлі-продажу недійсними, посилаючись на те, що [ADDRESS] належать на праві власності в рівних частках їй та [PERSON] Після отримання дублікату Свідоцтва про право власності на вказану квартиру, яке було втрачене, стало відомо про існування договору дарування від 20.10.2015 р. підписаного від імені позивача та [PERSON], у відповідності до якого [PERSON] ніби то подарувала належну їй ? частину спірної квартири позивачу. Крім вказаного, стало відомо також про існування договору купівлі продажу від 16.11.2015 р., згідно з яким позивач ніби то продала належну їй квартиру відповідачу. По вказаних фактах було внесено відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР та проводиться досудове слідство, в ході якого проведено експертизу та встановлено, що підписи в оспорюваних договорах виконані не позивачем та [PERSON], а іншою особою. Зокрема, встановлено, що вказані договори укладені по підробленим документам, а саме паспорту позивача, з фотографією невідомої особи та підписом, який не відповідає підпису [PERSON], та дублікату Свідоцтва про право власності на квартиру, який відрізняється від наявного в позивача. На підставі вказаного, просить визнати вказані договори недійсними. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладене в позовній заяві, не заперечували щодо розгляду справи в порядку заочного провадження. Відповідач в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що відповідачем продану спірну квартиру [PERSON], який є на даний момент її законним власником. Треті особи - Приватні нотаріуси Київського міського нотаріального округу Грек А.В. та Більшина С.О. в судове засідання не з'явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо відомостей про права та відносини сторін, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача відповідно до ст.ст. 224-227 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення, про що не заперечував представник позивача. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що у відповідності до дублікату Свідоцтва про право власності на житло, [ADDRESS] на праві власності в рівних долях належить [PERSON] та [PERSON] 20.10.2015 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грек А.В. посвідчено договір дарування, укладений від імені [PERSON] та [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1506, у відповідності до якого було здійснено дарування [ADDRESS] [PERSON] позивачу. 16.11.2015 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу більшиною С.О. посвідчено договір купівлі-продажу, укладений від імені сторін по справі, за умовами якого відбувся продаж [ADDRESS]. У відповідності до свідоцтва про смерть, [INFO] [PERSON] померла. Крім того, встановлено, що 28.11.2015 р. між відповідачем та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. Отже, на момент розгляду справи спірна квартира належить на праві власності третій особі. Втім, позивачем не заявлялось вимог щодо витребування майна з чужого не законного володіння та щодо визнання вказаного договору недійсним, у зв'язку з чим суд здійснює розгляд справи в межах заявлених позовних вимог, на підставі наявних в матеріалах справи доказах. Наявність, вказаного договору купівлі-продажу від 28.11.2015 р. не впливає на вирішення питання недійсності оспорюваних договорів. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною п'ятою статті 203 ЦК України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до правової позиції, висловленій Верховним Судом України у справі № 6 - 619 цс15 від 01.07.2015р., вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх сукупності. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України. За змістом положень ст. ст. 143, 144 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі і експертиза призначається ухвалою суду. У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» судам роз'яснено, що висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим Законом України «Про судову експертизу», і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів. У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз'яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення. Як вбачається з матеріалів справи, 20.11.2015 р. позивач звернулась з заявою до Національної поліції у м. Києві про вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, відповідні відомості внесені до ЄРДР і розпочато кримінальне провадження № 12015100040001016. Зокрема, вказане кримінальне провадження здійснюється на підставі не лише заяви позивача, а й інший осіб. Київським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МС України на підстав постанови Слідчого управління ГУ НП у м. Києві від 09.06.2017 р. було проведено судово-почеркознавчу експертизу, згідно з висновком №8-4/1348 від 14.08.2017 р. якої, зокрема,: - рукописний запис «[PERSON]» та підпис у графі «Продавець:__________» Договору купівлі-продажу [ADDRESS] від 16.11.2015 р., зареєстрованому в реєстрі за №1216 - виконані не [PERSON], зразки якої надані для порівняння, а іншою особою; - рукописний напис «[PERSON]» та підпис в Графі «Підпис________» заяви від 16.11.2015 р. адресованої приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Більшиній С.О., з друкованим текстом про те, що «…Я, [PERSON], цією заявою стверджую той факт, що відносно відчужуваної мною квартири [ADDRESS] відсутні права користування малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, а також недієздатних чи обмежено дієздатних осіб, які обмежували б право на відчуження квартири за цим договором….» - виконані не [PERSON], зразки якої були надані для порівняння, а іншою особою; - рукописний напис «[PERSON]» та підпис в Графі «Підпис________» заяви від 16.11.2015 р. адресованої приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Більшиній С.О., з друкованим текстом про те, що «…Я, [PERSON], цією заявою стверджую той факт, що відчуження ? частки квартири [ADDRESS] є першим продажем нерухомого майна у дві тисячі п'ятнадцятому році…» - виконані не [PERSON], зразки якої були надані для порівняння, а іншою особою. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належним є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.58 ЦПК України), допустимим є доказ, який одержаний з дотриманням порядку, встановленого законом. Встановлено, що вказана експертиза проведена в рамках кримінального провадження, тому відповідно до положень ст. 64 ЦПК України є письмовим доказом у цивільній справі. У зв'язку з цим такий доказ має оцінюватись як письмовий доказ і у разі його заперечення особа, яка не визнає такий доказ, має довести протилежне, у тому числі шляхом заявлення клопотання про призначення відповідної експертизи. Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті. Частинами 1, 2 ст. 133 ЦПК України передбачено, що особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів. Способами забезпечення судом доказів є, зокрема, призначення експертизи. Як вбачається з матеріалів справи, сторона відповідача в судові засідання не з»являється, своїм правом заявити клопотання про призначення в справі судової почеркознавчої експертизи не скористався. Зокрема, представником третьої особи було заявлено клопотання про призначення по справі почеркознавчої експертизи, в задоволенні якого судом було відмовлено, у зв'язку з відсутністю належного обґрунтування необхідності проведення судової почеркознавчої експертизи, не обов'язковістю, згідно ст. 145 ЦПК України, проведення зазначеної експертизи, та тим, що [PERSON] не є стороною оспорюваних договорів. Зокрема, проведення вказаної експертизи завідомо є неможливим, у зв'язку з відсутністю оригіналів документів, на підставі яких можна провести зазначену експертизу, оскільки як вбачається з матеріалів цивільної справи оригінали договорів перебувають в Слідчому управлінні ГУ НП у м. Києві у зв'язку з розпочатим кримінальним провадженням № 12015100040001016. Крім вказаного, представником третьої особи заявлено вказане клопотання з порушенням вимог, передбачених ч. 2 ст. 27, ст. 131 ЦПК України, з ненаданням доказів поважності несвоєчасного заявлення клопотання про забезпечення доказів. Поруч з викладеним, третьою стороною не надано доказів та не зазначено підстав невідповідності висновків експертизи №8-4/1348 від 14.08.2017 р., проведеної в рамках досудового розслідування. Зокрема, як вбачається з матеріалів, наданих на виконання ухвали суду приватним нотаріусом КМНО Грек А.В. та Слідчим управлінням ГУ НП у м. Києві, посвідчення оспорюваних договорів здійснювалось, зокрема, на підставі паспортів [PERSON] та [PERSON], копії яких надані суду. При цьому, вказані паспорти суттєво відрізняються від наданого оригіналу паспорта [PERSON] в судовому засіданні, а саме в копіях паспорту останньої, наданої при посвідченні оспорюваних договорів вклеєна фотографія іншої особи. Для з'ясування судом вказаних обставин не є необхідними спеціальні знання в будь-якій галузі. Відповідно до ч.1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами)вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. З огляду на те, що доводи позивача, що договір купівлі-продажу від 16.11.2015 р. був укладений з порушенням чинного законодавства, за відсутності її волі на його укладення, були підтверджені належними та допустимими доказами, при цьому доказів на спростування вказаної обставини суду надано не було, суд дійшов до висновку про визнання вказаного договору недійсним. При цьому, належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позивача щодо недійсності договору дарування від 20.10.2015 р. матеріали справи не містять, а наявних доказів є недостатньо для встановлення судом недійсності вказаного договору. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та визнання недійсним договору купівлі-продажу [ADDRESS] від 16.11.2015 р., укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Більшиною С.О., зареєстрований в реєстрі за №1216. На підставі викладеного та

Outcome: partial