Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом 24.05.2018 року мотивуючи тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 17.02.2009 року по 18.10.2016 року. Від шлюбу мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO], яка проживає і перебуває на її повному утриманні. Відповідач проживає окремо, участі в утриманні та вихованні дитини не приймає, уникає спілкування з нею та дочкою, місце проживання не повідомляє, що перешкоджає у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку. Зокрема, відповідач відмовляється надати у передбачений законодавством України порядку дозвіл на виїзд дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення. Дитина часто хворіє застудними захворюваннями, для профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі. Крім того, виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку особистості. Позиція відповідача щодо ненадання дозволу для виїзду дочки за кордон шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку її особистості, порушує право дитини на оздоровлення та відпочинок. Просила в судовому порядку надати дозвіл неповнолітній [PERSON], [INFO], на тимчасові поїздки за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, а саме: Канади, США, Турції, без дозволу батька [PERSON], протягом року. Ухвалою від 03.07.2018 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків позову. 21.08.2018 року було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 08.10.2018 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує в повному обсязі, просила надати дозвіл неповнолітній [PERSON], [INFO], на тимчасові поїздки за кордон без дозволу батька [PERSON], протягом року та залишити судові витрати за нею. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, відзив на позов до суду не надав. Представник третьої особи Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надав заяву, згідно якої просив слухати дану справу без представника служби. При винесенні рішення просили керуватися ч.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 (із змінами). На підставі ст. 280 ЦПК України та враховуючи думку позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. ч. 7, 8, 9 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 17.02.2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду від 18.10.2016 року, яке набрало законної сили 01.11.2016 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку - [PERSON], [INFO], що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 4-5). Як вбачається з матеріалів справи ( а.с. 7-10), позивач [PERSON] зареєстрована та проживає разом з дочкою [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS]. Також встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 23.02.2017 року ( а.с. 38-40) було надано дозвіл матері, [PERSON] на тимчасовий виїзд за кордон її дочки [PERSON], [INFO], до Голандії, Туреччини, Сполучених Штатів Америки, терміном на один рік, з березня 2017 року по березень 2018 рік, включено. Дане рішення суду набрало законної сили, тобто [PERSON], [INFO], мала змогу виїздити за межі України протягом одного року від дня набрання рішенням законної сили. Відповідач [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS], уникає зустрічей з позивачем та в добровільному порядку не надає згоди на виїзд дитини за кордон для оздоровлення, відпочинку, духовного та морального розвитку, що підтверджено матеріалами справи та не заперечується відповідачем. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну є, зокрема, паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Відповідно до п.2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 572, перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю, якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну, зокрема, паспорт громадянина України для виїзду за кордон та проїзний документ дитини. Відповідно до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Відповідно до п.4-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків За змістом п. 4-2 Правил перетинання державного кордону виїзд дитини за кордон здійснюється за документами, в яких має бути зазначено державу прямування. Для дитини, яка перебуває у пункті пропуску через державний кордон у супроводі одного з батьків, одним із таких документів є нотаріально посвідчена згода другого з батьків або рішення суду про надання дозволу на виїзд. Тому, визначення у рішенні суду при наданні дозволу на виїзд дитини за кордон держави прямування є обов'язковим. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідач не надав до суду жодних доказів, які б спростовувати доводи позивача, а позивач в свою чергу довела належними та допустимими доказами обставини в підтвердження позовних вимог. Вирішуючи питання про надання дозволу на виїзд неповнолітньої [PERSON], [INFO], суд максимально враховує інтереси дитини, яка потребує оздоровлення, відпочинку та розвитку, позивач має фінансові можливість вивезти дочку за межі України для її оздоровлення, розвитку та відпочинку, відповідач безпричинно не надає згоди донці на виїзд за межі України, не спілкується з дитиною, та зловживає своїми правами батька всупереч інтересам дитини. Отже,

Outcome: approved