Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом, в якому просила розірвати шлюб між нею тавідповідачем та поділити майно подружжя, а саме: виділити їй у власність малосімейну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 19,3 кв.м. (житлова 10,5 кв.м.) вартістю 175 000 грн., автомобіль Вольксваген Гольф 1988 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , вартістю 65 000 грн. та гаражне приміщення № [NUMBER] , розташоване [ADDRESS] , вартістю 100 000 грн. залишити у власності відповідача. Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05.12.2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 31.05.2017 року, позов задоволено частково. Розірвано шлюб між сторонами, а в задоволенні позову про поділ майна подружжя відмовлено. Постановою Верховного Суду від 07.11.2018 року касаційна скарга [PERSON] задоволена частково, рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05.12.2016 року та ухвала апеляційного суду Кіровоградської області від 31.05.2017 року скасовані в частині поділу квартири. Встановивши, що спірна квартира продана відповідачем та скориставшись своїм правом позивач подала заяву про зміну предмета позову від 14.02.2019 року, якій просить визнати квартиру, що продана відповідачем, за адресою: [ADDRESS] , була спільною власністю [PERSON] та [PERSON] та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості Ѕ частки у спільній сумісній власності подружжя на квартиру за вищезазначеною адресою у розмірі 48 137,50 грн. та вирішити питання щодо розподілу судових витрат. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали відповідно до заяви про зміну предмета позову, просили задовольнити вимоги. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, відповідачем надана письмова промова в судових дебатах, в якій він просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог та проводити розгляд справи без його участі. Суд, заслухавши пояснення позивача, її представника, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 15.05.2004 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис за № 240. Під час шлюбу, 24.12.2009 року, згідно з договором купівлі-продажу, відповідачем придбано квартиру [ADDRESS] , загальною площею 19,3 кв. м (житлова 10,5 кв. м). Право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] Зі змісту договору купівлі-продажу квартири № 2335 від 24.12.2009 року вбачається, що він укладений [PERSON] за згодою дружини [PERSON] (пункт 9 договору). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. Відповідно до правових позицій ВСУ висловлених у постановах від 30.03.2016 року № 6-2811цс15, від 18.01.2017 року № 6-2565цс16, від 05.07.2017 року № 6- 2405цс16, від 07.06.2017 року № 6-2670цс16, за змістом частини четвертої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Згідно із частиною п`ятою цієї статті присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Відповідачем не доведено, що кошти на придбання спірної квартири були його особистою приватною власністю, відповідач не оспорює право спільної сумісної власності на квартиру, таким чином позовні вимоги в частині визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя підлягають задоволенню. Судом встановлено, що 20.11.2017 року спірна квартира продана відповідачем відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Писаковською О.І. за реєстровим № 2275. Відповідно до п. 2.1 вказаного договору продаж квартири здійснено за 96 275,00 грн., що підтверджується звітом про оцінку майна від 03.11.2017 року. Пунктом 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що у випадку, коли один із подружжя здійснив відчуження майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача [PERSON] та стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації Ѕ частки у спільній сумісній власності подружжя в розмірі 48 137,50 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційної до розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати в розмірі 768,40 грн., понесені позивачем та підтверджені наданою нею квитанцією про сплату судового забору.

Outcome: approved