Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Виконавчий комітет Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселення. Позовні вимоги мотивуючи тим, що згідно договору дарування частини квартири від 19.03.2008 р., посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківського округу позивачу на праві власності належить 1 / 2 частина квартири за № 12, що розташована в смт Безлюдівка Харківського району Харківської області вїзд Стадіонний (колишній вїзд Жовтня), будинок 11. Квартира однокімнатна, житловою площею 19, 40 кв.м., загальною площею 38, 1 кв.м. Друга половина цієї квартири належала на праві власності [PERSON] на підставі Договору дарування. Постановою головного державного виконавця Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області [PERSON] від 07.09.2017 р. про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу ( реєстраційний номер виконавчого провадження 31720695), позивачу, стягувану, в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом № 2-1474/11, виданим 14.02.2012 р. Харківським районним судом Харківської області передано майно, а саме 1 / 2 частина квартири однокімнатної, реєстраційний номер 1433255 від 20.02.2008 року, за адресою: Харківська область Харківський район, смт Безлюдівка, вїзд Жовтня, 11, кв. 12. На зазначене майно приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] 25.11.2017р. видано свідоцтво, яке зареєстровано в реєстрі за № 2506, та зареєстроване право власності на 1 / 2 частину квартири в Державному Реєстрі речових прав на нерухоме майно. Таким чином[ADDRESS] в житловому будинку № 11 по вїзду Стадіонному ( вїзд Жовтня) в смт Безлюдівка, Харківського району Харківської області, в цілому належить позивачу на праві приватної власності. Однак, в цій квартирі до теперішнього часу мешкає та зареєстрована відповідач по справі [PERSON]. Факт реєстрації відповідача з 25 лютого 2003 року та фактичного проживання підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Безлюдівської селищної ради № 139 від 24.01.2018. На теперішній час жодних правових підстав для проживання та реєстрації у зазначеному житловому приміщенні у відповідача немає. Такі дії відповідача створюють перешкоди у здійсненні позивачем прав власника, позивач не може вільно користуватися квартирою та проживати в ній. 03 лютого 2018 позивач у письмовій формі звернулась до відповідача з проханням добровільно у строк до 15.02.2018 виселитися із спірної квартири. Однак, відповідач відмовляється добровільно звільнити квартиру та знятися з місяця реєстрації, в звязку з чим позивач вимушена звернутись до суду з даною позовною завою. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 16 березня 2018 позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа: Виконавчий комітет Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселення залишена без руху, позивачу наданий десятиденний строк з дня отримання ухвали для усунення недоліків. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 15 травня 2018 позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа: Виконавчий комітет Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселення прийнята до розгляду, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 21 червня 2018 року підготовче провадженні по вищевказаній цивільній справі закрито, справа призначена до розгляду по суті. Участники справи в судове засідання не зявились, про день, час та місце, якого повідомлялись належним чином. Представник позивача [PERSON] - [PERSON], яка дії на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області 03 березня 2018 року, зареєстровано в реєстрі № 346, надала через канцелярію суду письмову заяву, в якій просить справу розглянути у її відсутність та відсутність позивача, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач [PERSON] надала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність. Третя особа виконавчий комітет Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області надали до суду заяву про розгляд справи у відсутність їх предствника, проти справи заперечень не мають та просять прийняти рішення по справі у відповідності до вимог чинного законодавства. В звязку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 1 / 2 частина квартири № 12, яка розташована в смт Безлюдівка Харківського району Харківської області, вїзд Жовтня, буд. 11 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, виданого привитим нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області від 25.11.2017 року, реєстровий номер 2506. Державна реєстрація права власності на 1 / 2 частину зазначеної квартири здійснена 25.11.2017 приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області. Крім того, [PERSON] є власником 1 / 2 частина квартири № 12, яка розташована в смт Безлюдівка Харківського району Харківської області, вїзд Жовтня, буд. 11 на підставі Договору дарування, посвідченого 19.03.2008 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області за реєстровим номером 1407. Права власності на 1 / 2 частину зазначеної квартири зареєстрована належним чином в Комунальному підприємстві «Харківське районне бюро технічної інвентаризації». Як вбачається з відомостей Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області від 24.01.2018 року, [PERSON], [INFO] зареєстрована з 25 лютого 2003 року (та станом на 24.01.2018р), а також фактично проживає за адресою: смт Безлюдівка, вїзд Жовтня[ADDRESS]. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно частини першої статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з частиною четвертою статті 156 ЖК України до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другої статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Судом встановлено, що позивач є власником спірної квартири, в якому зареєстрована відповідач, яка не є членом її сімї , ніколи нею не була, також участники справи постійно разом не мешкали і спільне господарство не вели. Предметом позову не є визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням у звязку з не проживанням в ньому понад один рік. Отже, на встановлені правовідносини норми статей 64, 156 ЖК України, статті 405 ЦК України не поширюються. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] є колишнім власником спірного нерухомого майна та на даний час продовжує в ньому проживати, яке добровільно звільнити відмовляється. На підставі викладеного правові підстави для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням відсутні. Щодо вимог про виселення відповідача суд приходить до наступного. Як вбачається з положень\~статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (рішення у справі «Лупса проти Румунії», заява № 10337/04, пункти 41-42; та рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C. G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07, пункти 42, 46 та 49-50). За змістом\~статті 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Відповідно до частини першої\~статті 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс). Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Згідно з нормою\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: partial