Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним посилаючись на те, що 19 травня 2004 року між нею та відповідачем був укладений договір дарування квартири [ADDRESS]. Укладення договору викликано тим, що по стану здоров'я вона потребує догляду та матеріальної допомоги, а відповідач, її знайомий, пообіцяв довічно доглядати, забезпечувати продуктами харчування, давати гроші на їх придбання, оплачувати обов'язкові платежі за комунальні послуги, піклуватися про стан її здоров'я та влаштувати на посильну для неї роботу. Але після укладення договору відповідач змінив своє ставлення до неї та завозить своє майно, маючи намір продати квартиру, подаровану йому на умовах її довічного утримання. Тому, відповідно до ст.ст. 230, 233 ЦК України, просила суд визнати недійсним з моменту його вчинення договір дарування від 19.05.2004 року та стягнути з відповідача на її користь 20000 грн. моральної шкоди. В подальшому, в судовому засіданні 05.09.2005 року позивач доповнила позовні вимоги, в зв'язку з тим, що 01 березня 2004 року вона підписала договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] власником якої вона була. Даний договір був підписаний в стані, коли вона не розуміла значення своїх дій і не могла ними керувати, оскільки, [INFO] померла її мати і вона була у великому горі. 29.07.2003 року до неї прийшов відповідач та почав погрожувати, були постійні телефонні дзвінки від яких вона захворіла. В кінці лютого 2004 року вона опинилась в стані глибокої депресії, фізичного та нервового виснаження. З кінця лютого 2004 року по червень 2004 року відповідач довів її до такого стану, що вона не розуміла значення своїх дій і не могла ними керувати та змусив підписати договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Тому просила суд скасувати нотаріальне посвідчення договору дарування квартири [ADDRESS] від 01 березня 2004 року та визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 01 березня 2004 року. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просить суд визнати недійсними договір дарування від 19.05.2004 року та договір дарування від 01.03.2004 року, скасувати нотаріальне посвідчення договору дарування квартири [ADDRESS] від 01 березня 2004 року та стягнути з відповідача 20000 грн. моральної шкоди. Представник прокуратури позовні вимоги підтримала та просить суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що [PERSON] добровільно підписала договори дарування, ніякого тиску, примушення або ж введення в оману з його боку не було. Тому відсутні підстави для визнання договорів дарування недійсними. Представник 3-ої особи [PERSON] позов вважає не обґрунтованим, тому просив суд відмовити в задоволенні позову. 3-я особа приватний нотаріус КМНО [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи неодноразово повідомлявся. 3-я особа приватний нотаріус КМНО [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи неодноразово повідомлявся. 3-я особа орган опіки та піклування Дніпровської районної в м.Києві адміністрації в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи неодноразово повідомлявся. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника прокуратури, відповідача, представника 3-ої особи [PERSON], дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, 01.03.2004 року [PERSON], згідно договору дарування 1/2 частини квартири, подарувала [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS], що підтверджується копією договору дарування (а.с.8 т.1). Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом КМНО [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 410. В подальшому, 25.03.2004 року [PERSON] діючи від імені [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS], що підтверджується копією договору (а.с.10 т.1). [PERSON] 19.05.2004 року подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS], що підтверджується копією договору дарування (а.с.12 т.1). Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом КМНО [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 3208. Звертаючись з позовом позивач наполягає, що вказані договори є недійсними з підстав передбачених ст.ст. 225, 230, 231, 232, 233 ЦК України. Крім цього, договір дарування від 01.03.2004 року є недійсним і тому, що на момент укладання договору її паспорт був недійсним, оскільки досягнувши 45 років, вона не вклеїла нову фотокартку. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 3 цієї норми встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст. 215 ЦК України). За змістом ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Відповідно до ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати нами, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Постановою ПВСУ від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» пунктом 16 роз'яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. В судовому засіданні судом було задоволено клопотання позивача про призначення комплексної судово-медичної експертизи. З висновку експерта № 3-2013/ц вбачається, що дані наданої медичної документації свідчать про те, що: а) будь-яких об'єктивних судово-медичних даних, які б свідчили про те, що «станом на 01.03.2004 року та 19.05.2004 року [PERSON] знаходилась в стані фізичного та психічного шоку», немає; б) починаючи з 26 липня 2004 року «відбувається контактування» [PERSON] з лікарями-психіатрами, і в жовтні 2004 року їй був веріфікований наступний діагноз: «шизофрения простая форма с параноидными включениями, выраженым эмоционально-волевым снижением, социальной дезадаптацией»; в) під час стаціонарного лікування, починаючи з жовтня 2004 року, [PERSON] також ставились діагнози щодо наявності соматичних захворювань: ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, ожиріння ІІІ ст., гірсутизм. Вирішити питання про наявність та вираженість станом на 01.03.2004 року та 19.05.2004 року перебігу та проявів захворювання, яке зазначено в підпункті б), можливо лише шляхом проведення суто судово-психіатричної експертизи (а.с.242-243 т.4). В подальшому за клопотанням позивача судом була призначена комісійна судово-психіатрична експертиза, проведення оплати було покладено на позивача, [PERSON] Згідно листа № 04-08/251 від 21.11.2013 року, у зв'язку з відсутністю протягом тривалого часу оплати проведення судово-психіатричної експертизи, матеріали цивільної справи повернуто без виконання (а.с.58 т.5). Відповідно до ст. 146 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухилявся, а також, яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. В судовому засіданні позивач [PERSON] повідомила, що вона відмовилась проводити оплату експертизи, оскільки не довіряє експертам, так як вони підкуплені відповідачем [PERSON] Крім того, в судовому засіданні позивачем не заявлялось клопотання про допит в судовому засіданні свідків, які б можливо могли підтвердити, або ж спростувати ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Враховуючи, що для визначення наявності стану, коли [PERSON] не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними на момент укладення правочинів судом було призначено експертизу, яка не проведена з вини позивача, а будь-яких інших доказів, які підтверджують дану обставину в матеріалах справи відсутні, суд приходить до висновку що підстав для визнання договорів дарування недійсними з підстав передбачених ст. 225 ЦК України немає. Що стосується визнання договорів недійсними з підстав передбачених ст.230 ЦК України, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Постановою ПВСУ № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» пунктом 20 роз'яснено,що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Так, на виконання вимог даної статті позивачем не доведено та не надано належних, та допустимих доказів, які підтверджують ту обставину, що оспорювані договори дарування були вчинені під впливом обману. Що стосується визнання договорів недійними з підстав передбачених ст. 231 ЦК України, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Постановою ПВСУ № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» пунктом 21 роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. На виконання вимог ст. 60 ЦПК України, позивачем не надано належних та допустимих доказів заподіяння їй фізичних чи душевних страждань з метою примусити укласти договори, ані з боку [PERSON], ані з боку сторонніх осіб, а тому підстав для визнання договорів недійсними з вказаної підстави немає. Що стосується визнання договорів недійсними з підстав передбачених ст. 232 ЦК України, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 232 ЦК України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. З договору дарування від 01.03.2004 року та договору дарування від 19.05.2004 року вбачається, що обидва договори були укладені безпосередньо [PERSON] та [PERSON] без участі представників. На підставах, передбачених ст. 232 ЦК України, можна визнавати недійсними правочини, якщо існувала зловмисна домовленість представника однієї сторони з другою стороною, а не домовленість між сторонами, а тому відсутні підстави для визнання договорів дарування недійсними з цих підстав. Що стосується визнання договорів недійсними з підстав передбачених ст. 233 ЦК України, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Постановою ПВСУ № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» пунктом 23 роз'яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Згідно ч. 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 20 ЦК України передбачено, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Отже, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Що стосується договору дарування від 01.03.2004 року, то слід зазначити наступне. В судовому засіданні не встановлено, що при вчиненні правочину, а саме договору дарування від 01.03.2004 року, існував дефект волі [PERSON] на вчинення правочину на невигідних для себе умовах, оскільки, встановлено, що подарувавши квартиру по [ADDRESS] [PERSON], [PERSON] згодом отримала у власність квартиру по [ADDRESS]. Враховуючи той факт, що в позовній заяві позивач чітко зазначає, що після продажу 1/2 частини квартири по [ADDRESS], різницю між сумою грошей отриманих від проданої квартири і витраченою сумою на купівлю квартири [ADDRESS], [PERSON] їй не повернув. Можливо припустити, що укладаючи договір дарування від 01.03.2004 року сторони насправді уклали договір купівлі-продажу квартири, а тому даний договір є удаваним. За таких обставин такий договір не може бути визнаний таким, що укладений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах. Позивач уклавши договір дарування від 01.03.2004 року отримала у власність квартиру [ADDRESS]. Що стосується договору дарування від 19.03.2004 року, то слід зазначити наступне. Укладаючи договір дарування від 19.03.2004 року [PERSON] фактично позбавила себе права власності на житло, оскільки, іншого житла в неї немає. Крім того, як зазначає в позовній заяві [PERSON], що при даруванні квартири [ADDRESS] вона мала на меті вчинення договору довічного утримання і при цьому неправильно сприймала істотні умови укладеного договору, що вплинуло на її волевиявлення. Відповідно до вимог ст. 722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття, однак [PERSON] у спірній квартирі постійно проживала та продовжує проживати. Відповідачем в судовому засіданні, на виконання ст. 60 ЦПК України, також не надано жодного доказу в обґрунтування своїх заперечень щодо відсутності підстав визнання договорів дарування недійсними. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов'язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права. В свою чергу, суд враховує практику ЄСПЛ в частині законності дій відповідача та вважає висловлені у судовому засіданні його доводи такими, що мають сумнівну основу, а наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту». Щодо посилань позивача на те, що на момент укладання договору її паспорт був недійсним, оскільки досягнувши 45 років, вона не вклеїла нову фотокартку, то дані порушення нотаріуса не можуть тягнути за собою недійсність самого правочину, а є особистою відповідальністю нотаріуса. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вищезазначені вимоги закону, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача повернути отримане за договором позивачу, а саме квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Вимога позивача скасувати нотаріальне посвідчення договору дарування квартири [ADDRESS] від 01 березня 2004 року не підлягає задоволенню, оскільки позивачем вибрано спосіб захисту своїх прав, який не передбачено діючим законодавством. Однією з вимог позивач просить стягнути в порядку відшкодування моральної шкоди суму 20000 грн. Пунктом 3 Постанови ПВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В позовній заяві та в судовому засіданні позивачем щодо вимог про відшкодування моральної шкоди не зазначено, в чому полягала ця шкода, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди. Крім того, на виконання вимог ст. 60 ЦПК України, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження спричинення моральної шкоди, саме умисними діями відповідача, а тому вимоги стосовно відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 60 грн. 50 коп. (а.с.4, 5, 6 т.1). Щодо коштів, які були сплачені за проведення комплексної судово-медичної експертизи, то суд позбавлений можливості їх стягнути, так як, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтвердили суму витрачених коштів та, що дані кошти були сплачені саме [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: partial