Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

позивач звернувся з позовом до фізичної особи підприємця [PERSON] про розірвання договору, стягнення грошових коштів, пені та відшкодування моральної шкоди. Мотивував свої вимоги тим, що між ним та відповідачем 25 жовтня 2016 року було укладено договір № 25/10, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався виготовити(змонтувати), а покупець купити шафу-купе та тумбу для взуття. Відповідно до умов договору продукція відвантажується покупцеві через 25 робочих днів з дня надходження оплати за продукцію. Вартість товару становила 35000 гривень, з яких 70% вартості позивачем було сплачено у вигляді авансу, а інші 30% позивач мав сплатити за п'ять робочих днів до доставки(монтажу) товару. Позивач зазначає, що відповідачем не було виконано умови договору, меблі не виготовлені та не змонтовані. Просить суд розірвати договір, стягнути з відповідача на його користь 25000 гривень сплаченого за договором. Крім того стягнути з відповідача 2954 гривень 80 копійок пені за прострочення доставки товару, та відповідно до п. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» стягнути пеню у розмірі 124598 гривень 80 копійок та завдано йому моральну шкоду яку він оцінює у розмірі 18000 гривень. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги заяви та просив її задовольнити у повному обсязі. Також зауважив на несправедливість умов договору, а саме п. 4.1, оскільки такий встановлює відповідальність продавця лише за непоставку товару та не встановлює відповідальності за порушення зобов'язань, які складають предмет Договору відповідно до домовленостей визначених у п. 1.1. Договору. Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що позов не визнає, оскільки позивачем не було виконано умову договору, щодо сплати решти 30% вартості меблів, а тому на його погляд підстав для поставким та монтажу товару не було. В той же час представником відповідача в судовому засіданні було визнано фат того, що меблі не були виготовлені у визначений договором строк, хоча на момент розгляду справи такі зберігаються на складі відповідача. Просив у задоволені позову відмовити з посиланням на письмовий відзив, який долучений до матеріалів справи. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, дійшов наступних висновків. 25 жовтня 2016 року між сторонами спору було укладено договір № 25/10, відповідно до умов якого відповідач(ФОП [PERSON].) зобов'язався виготовити(змонтувати), а покупець([PERSON].) купити шафу-купе та тумбу для взуття. Відповідно до умов договору продукція відвантажується покупцеві через 25 робочих днів з дня надходження оплати за продукцію. Вартість товару становила 35000 гривень, з яких 70% вартості позивачем було сплачено у вигляді авансу, а інші 30% позивач мав сплатити за п'ять робочих днів до доставки(монтажу) товару. З матеріалів електронного листування між позивачем та відповідачем, а також поясненням представника відповідача встановлено, що ФОП [PERSON] не виконав вимоги п. 2.1 Договору та у термін 25 робочих днів з дня надходження оплати за продукцію не відвантажив [PERSON] продукцію. З матеріалів договору, електронного листування між позивачем та відповідачем встановлено, що [PERSON] здійснив 70 вартості продукції у день укладення договору. Умовами договору а саме п. 3.3.1 та 3.3.2 було передбачено порядок вартості товару, зокрема залишок 30% вартості товару, що становило 10000 гривень, [PERSON] зобовязався опалити за пять робочих днів до доставки, монтажу (зборки) продукції. Оскільки як встановлено судом, відповідач не дотримався термінів виконання умов договору, то відповідно строк передбачений п. 3.3.2, на погляд суду мав би вираховуватися після настання факту виготовлення меблів. Натомість матеріали справи не містять доказів того, що відповідач такі виготовив та відповідно повідомив позивача про необхідність здійснити оплату залишку вартості товару у розмірі 30% від ціни договору. З матеріалів електронного листування вбачається, що відповідач регулярно відкладав терміни виготовлення меблів і фактично такою своєю поведінкою позбавив позивача можливості отримати Товар згідно умов договору та в той же час не повернув останньому авансовий платіж отриманий у розмірі 70% ціни договору. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 615 ЦК України, у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладені договору. Суд вважає, що за встановлених обставин позивачем доведено наявність підстав для ухвалення рішення про розірвання договору № 25/10 укладеного 25 жовтня 2016 року між [PERSON] та фізичною особою підприємцем [PERSON] Відповідно до ст. 571 ЦК України, якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Суд в межах пред'явлених позовних вимог в частині стягнення суми сплаченого за договором вважає з можливе таку вимогу задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача 25000 гривень сплаченого авансу. Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. За ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом або пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно до п. 4.1 Договору за порушення умов поставки з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі пред'явленому до стягнення, а саме 2954.80 гривень. Аналізуючи матеріали справи, суд бере до уваги наявність доведеного факту невиконання відповідачами взятих на себе зобов'язань перед позивачем і покладає в основу мотивування рішення суду розрахунок суми пені, наданий позивачем. В той же час, суд вважає за можливе відмовити позивачу у задоволенні вимог позову в частині стягнення з відповідача на його користь пені, які нараховані відповідно до правил Закону України «Про захист прав споживачів». Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині, суд виходить з тих міркувань, що зазначені позивачем норми Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються до правовідносин сторін, оскільки порядок, обсяг та умови за яких нараховуються штрафні санкції за невиконання певних умов договору № 25/10 від 25.10.2016 року, визначені сторонами у договорі, і саме умовами останнього передбачено порядок нарахувань та обсяг штрафних санкцій пов'язаних з невиконанням умов договору сторонами. Також суд вважає необхідним відмовити позивачу у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки Законом України «Про захист прав споживача», за наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. В той же час право на відшкодування моральної шкоди у споживача виникає внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Виходячи з аналізу зазначених норм Закону України «Про захист прав споживача», суд вважає, що за наявності між сторонами спору договірних взаємовідносин та встановленого факту невиконання відповідачем умов договору в частині непоставки товару, у останнього відсутнє право на отримання відшкодування моральної шкоди, оскільки зазначеним законом у конкретному випадку передбачено право покупця на відшкодування збитків(у разі доведеності завдання таких), а не моральної шкоди. Виходячи з тих міркувань, що вимога позивача про розірвання договору задоволена у повному обсязі суд не вважає необхідним визнавати умову договору такою, що є несправедливою, оскільки таке правового значення для правильного вирішення даної справи не має, виходячи з тих міркувань, що позивачем не пред'являлося вимог про визнання договору в частині та/або в цілому недійсним. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов категоричного висновку про можливість задоволення позовних вимог частково, вважаючи такі обґрунтованими та переконливо доведеними перед судом. Питання про судові втрати вирішити за правилами статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, розподіливши такі наступним чином:

Outcome: partial