Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що є дружиною [PERSON], який помер 09 липня 2015 року. У 1960 році подружжям [PERSON] за спільні кошти на земельній ділянці за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Бронетанкова, 43 був побудований житловий будинок. За цією адресою постійно мешкали, вели господарство, робили ремонт та продовжували проводити будівництво господарських будівель. У 1962 році у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON]. Адреса зазначеного домоволодіння була змінена на вул. Унівеситетська, буд. 80. Звернувшись до нотаріальних органів із заявою про прийняття спадщини, позивачу стало відомо, що за життя її чоловіком не було належним чином зареєстроване право власності на вказане домоволодіння, що послугувало причиною для відмови [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка на зазначене домоволодіння. У звязку із зазначеним позивач просила суд визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 09 липня 2015 року, прав та обовязків забудовника домоволодіння та господарських будівель, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Університетська, буд. 80, а саме: А-1- житловий будинок, а-1 веранда, а1-1 прибудова, Б-1 житловий будинок, б-1 веранда, б1-1 веранда, В сарай, Г навіс, Д літня кухня, Е літній душ, Ж вбиральня, №1-8 споруди, І замощення; визнати за позивачем право власності на зазначені домоволодіння та господарські будівлі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надіслав на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи через зайнятість в іншому судовому процесі. Проте, враховуючи тривалий розгляд справи, а також те, що в матеріалах справи наявні письмові заперечення, відповідно до яких відповідач заперечує проти задоволення позову як у безпідставному, суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача. Треті особи в судове засідання своїх представників не направили, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, представник Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори надіслав заяву про розгляд справи без його участі. Вислухавши пояснення осіб, що приймали участь в судовому засіданні, дослідивши докази по справі, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] вперше перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 лютого 1961 року по 22 лютого 1989 року /а. с. 9/, вдруге з 29 січня 1993 року, який був розірваний на підставі спільної заяви від 29 липня 2008 року № 92, актовий запис № 27 від 05 вересня 2008 року Красногвардійським РАЦС м. Дніпропетровська /а. с. 10/, втретє з 29 квітня 2011 року /а. с. 11/. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі у [PERSON] та [PERSON] 30 червня 1962 року народився син [PERSON] /а. с. 12/. З пояснень, наданих представником позивача вбачається, що на початку 1960 років подружжям [PERSON] на вільній земельній ділянці по вул. Бронетанковій в м.Дніпропетровську був побудований житловий будинок. На домовій книзі на домоволодіння № 73 по вул. Бронетанкової у м.Дніпропетровську, адреса якого була змінена на вул. Бронетанкова, 80 (а в подальшому на вул. Університетська), містяться така примітка: «Самозастройка. Продажа прописка запрещена» (мовою оригіналу) /а. с. 13-17, 32, 33/. [PERSON] помер 09 липня 2015 року /а. с. 49/. Відповідно до матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON], належним чином завірена копія якої була надана на запит суду Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, із заявою про отримання спадщини 25 листопада 2015 року звернулась дружина померлого [PERSON] /а. с. 157/. Листом № 16085 від 30 грудня 2015 року КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради повідомило державного нотаріуса [PERSON] про те, що відповідно до інвентаризаційної справи за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Бронетанкова, 80 станом на 31 грудня 2012 року відсутні відомості про реєстрацію права власності /а. с. 51/. Постановою державного нотаріуса Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на житловий будинок з господарчими будівлями, що знаходяться в м. Дніпропетровську, вул. Бронетанкова, 80 у звязку з відсутністю правовстановлюючого документа на підтвердження належності спадкодавцю спадкового майна /а. с. 184/. Згідно зі звітом від 2016 року про проведення технічного обстеження садибного (індивідуального) житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: 49010, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Бронетанкова, 80 встановлена можливість його надійної та безпечної експлуатації /а. с. 52-77/. Відповідно до листа управління Держгеокадастру у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області № 29-411-0.6-3123/2-16 від 30 серпня 2016 року станом на 01 січня 2013 року право власності або користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Бронетанкова, 80, у Державному реєстрі земель не зареєстровано /а. с. 74/. Згідно ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельної ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Пунктом 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» передбачено, що у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Таким чином, враховуючи, що стороною позивача не було надано суду доказів на підтвердження того, що померлому 09 липня 2015 року [PERSON] (або іншій особі) виконавчою владою м.Дніпропетровська була виділена для будівництва (або іншої мети) земельна ділянка, розташована по вул. Університетська (Бронетанкова), 80 (73), на якій [PERSON] був побудований будинок з господарськими спорудами, у звязку з чим [PERSON] на момент смерті не набув право власності на зазначене майно, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні даного позову в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed