Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просила визнати недійсним договір поруки б/н від 17.09.2007 року, укладений між ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON], за яким останній поручився перед банком за виконання ЗАТ «Макарово» обов'язків позичальника за кредитним договором про відкриття кредитної лінії з вільним режимом кредитування №51/КЛ/2007-978/980 від 17.09.2009 року, кредитною угодою №52/КЛ2007-978 від 1709.2007 року, кредитним договором №53/КЛ/2007-978 від 17.09.2007 року. Як вказує позивач, з відповідачем [PERSON] вона перебуває в шлюбі з 1988 року і про існування зазначеного договору поруки довідалася лише в квітні 2012 року з апеляційної скарги [PERSON] на ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 28.02.2012 року про відкриття провадження у справі про стягнення з [PERSON] боргу в сумі 11354417,26 гривень. В обґрунтування вимог позивач зазначає, що власної згоди, як один з подружжя, на укладення оспорюваного правочину, який виходить за межі дрібного побутового, вона не надавала, а тому посилаюсь на положення ст. 65 СК України та 31, ч. 4 ст. 369 ЦК України ЦК України, просить визнати договір поруки б/н від 17.09.2007 року, укладений між ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON], недійсним, одночасно зазначивши в якості позовної вимоги прохання вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони ПАТ «КБ «Надра» вчиняти будь-яких заходів, спрямованих на стягнення з [PERSON] майна за договором поруки без номеру від 17.09.2007 року. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та проси про їх задоволення, посилаючись на обставини та підстави викладені в позові та письмових поясненнях до нього. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог не заперечувала, підтвердивши, що [PERSON] уклав оспорювану угоду самостійно, не повідомляючи про це позивача. Представник ПАТ «КБ «Надра» проти задоволення позову заперечувала, вказавши, що відповідно до постанови №5 твід 30.03.2012 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Порука є способом забезпечення виконання зобов'язання (стаття 553 ЦК), договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором. При оспоренні договору застави (іпотеки) суд має враховувати положення статті 578 ЦК, згідно з якими майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою іншого з подружжя, який у разі пред'явлення позову про звернення стягнення на таке майно має бути залучений до участі у справі. Зазначені обставини, на думку представника, свідчать про те, що положення ст. 65 СК України не застосовуються при укладенні договору поруки, а отже і підстав для визнання його недійсним у зв'язку з ненаданням згоди одного із подружжя відсутні. Також представник заявила про застосування строку позовної давності у спорі, оскільки стороні позивача було відомо про існування спірного договору поруки ще 29.06.2011 року, коли [PERSON] звернулась до Солом'янського районного суду м. Києва із аналогічним позовом, який в подальшому ухвалою суду від 11.12.2012 року було залишено без розгляду у зв'язку з неявкою позивача. Таким чином трирічний строк на звернення до суду для [PERSON] сплив 30.06.2014 року, в той час як із даним позовом вона звернулась 08.09.2014 року, що є підставою для відмови в позові. Крім того, представник вказала, що позивачем некоректно визначено позовні вимоги в частині прохання вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони ПАТ «КБ «Надра» вчиняти будь-яких заходів, спрямованих на стягнення з [PERSON] майна за договором поруки без номеру від 17.09.2007 року, оскільки вжиття судом заходів забезпечення позову здійснюється в порядку ст. 151 ЦПК України шляхом подання окремого клопотання та сплати відповідного судового збору, чого позивачем не зроблено. Суд, заслухавши пояснення представників, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Встановлено, що позивач просить визнати недійсним договір поруки б/н від 17.09.2007 року, укладений між ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON], за яким останній поручився перед банком за виконання ЗАТ «Макарово» обов'язків позичальника за кредитним договором про відкриття кредитної лінії з вільним режимом кредитування №51/КЛ/2007-978/980 від 17.09.2009 року, кредитною угодою №52/КЛ2007-978 від 1709.2007 року, кредитним договором №53/КЛ/2007-978 від 17.09.2007 року. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представників сторін, позивач [PERSON] перебуває з відповідачем [PERSON] в шлюбі з 1988 року. Як зазначає позивач та її представник про існування зазначеного договору поруки позивач довідалася лише в квітні 2012 року з апеляційної скарги [PERSON] на ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 28.02.2012 року про відкриття провадження у справі про стягнення з [PERSON] боргу в сумі 11354417,26 гривень. Проте такі твердження сторони позивача спростовуються матеріалами справи (а.с. 23-27), відповідно до яких стороні позивача було відомо про існування спірного договору поруки ще 29.06.2011 року, коли [PERSON] звернулась до Солом'янського районного суду м. Києва із аналогічним позовом, який в подальшому ухвалою суду від 11.12.2012 року було залишено без розгляду у зв'язку з неявкою позивача. Статтею 257 ЦК України встановлено трирічний строк позовної давності, сплив якого є підставою для відмови у позові за заявою сторони у спорі (ст. 267 ЦК України). Таким чином трирічний строк на звернення до суду для [PERSON] сплив 30.06.2014 року, в той час як із даним позовом вона звернулась 08.09.2014 року, що є підставою для відмови в позові. В свою чергу, в обґрунтування вимог позивач зазначає, що власної згоди, як один з подружжя, на укладення оспорюваного правочину, який виходить за межі дрібного побутового, вона не надавала, а тому як на підставу позовних вимог посилається на положення ст. 65 СК України та 31, ч. 4 ст. 369 ЦК України ЦК України. Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Проте п. 25 постанови №5 твід 30.03.2012 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» встановлено, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого. Положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Порука є способом забезпечення виконання зобов'язання (стаття 553 ЦК), договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором. При оспоренні договору застави (іпотеки) суд має враховувати положення статті 578 ЦК, згідно з якими майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою іншого з подружжя, який у разі пред'явлення позову про звернення стягнення на таке майно має бути залучений до участі у справі. З вказаного вбачається, що положення ст. 65 СК України не застосовуються при укладенні договору поруки, а отже і підстав для визнання його недійсним у зв'язку з ненаданням згоди одного із подружжя відсутні. Також суд вважає відсутніми підстави для задоволення вимоги позивача в частині прохання вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони ПАТ «КБ «Надра» вчиняти будь-яких заходів, спрямованих на стягнення з [PERSON] майна за договором поруки без номеру від 17.09.2007 року, оскільки вжиття судом заходів забезпечення позову здійснюється в порядку ст. 151 ЦПК України шляхом подання окремого клопотання та сплати відповідного судового збору, чого позивачем не зроблено. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Виходячи з обставин, на які позивач посилається як на підставу позовних вимог, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено перед судом їх переконливості та обґрунтованості, не подано жодних достатніх доказів на підтвердження позовних вимог, натомість доводи позивача спростовуються матеріалами справи, а отже в задоволенні позову слід відмовити повністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed