Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати договір позики укладений між нею [PERSON] та [PERSON] удаваним правочином. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 21.02.2012 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] було оформлено договір купівлі-продажу нежитлового вбудованого приміщення [ADDRESS] за ціною 320 880,00грн. проте магазин був придбаний по іншій ціні. На вимогу [PERSON] 07.06.2012 року нею були написані розписки, що підтверджували взяття в борг грошей в сумі 140 000,000доларів які вона зобов»Язалась повернути до березня 2014 року. Як зазначає в позові позивач вона взагалі ніяких коштів не отримувала за розписками від [PERSON], за придбаний магазин вона розрахувалась, тобто між нею та [PERSON] існували відносини, що регулюються правилами договору купівлі-продажу, а не договору позики. Оскільки [INFO] [PERSON] помер то [PERSON] пред»явила [PERSON] вимогу про стягнення боргу за розпискою від 07.06.2012 року в розмірі 100 000доларів США, тому [PERSON] звернулась в суд з даним позовом. Позивач вважає договір позики удаваним, оскільки під час його підписання було приховано правочин, який вчинено насправді, а саме договір купілі-продажу нежилого приміщення. В судовому засіданні представник позивача та позивач, позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позові та просили їх задовольнити, надавши пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Представник 3 особи на стороні позивача без самостійних вимог також вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню оскільки в реальності мав місце правочин, а саме договір купівлі продажу. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив позовні вимоги залишити без задоволення. Суд заслухавши сторони, дослідивши матеріали справ прийшов до наступного. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Сторони запевнили суд, що всі докази вони надали суду, доповнень та клопотань не мають. Статтею 655 Цивільного кодексу України, передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як встановлено в судовому засіданні сторони [PERSON] та [PERSON] 21.02.2012 року уклали договір купівлі-продажу нежитлового вбудованого приміщення [ADDRESS] на земельній ділянці Шосткинської міської ради на підставі договору оренди. Згідно цього договору продаж вчинено за 320880 тис. грн. які покупець зобов»язався сплатити терміном до 01.03.2014 року. Даний договір жодною із сторін не оспорювався та до нього не було внесено будь-яких змін чи доповнень. З цього приводу позивач у справі [PERSON] суду пояснила, що вказані в договорі кошти призначені як виплата за придбаний магазин були сплачені продавцю до написання боргової розписки. Також позивач та її представник зазначають, що вказана боргова розписка була написана позивачем для підстраховки продавця. Вважають, що договір позики є удаваним, оскільки в дійсності було здійснено саме договір-купівлі продажу. Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підставі ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Як вбачається з матеріалів справи, сторони вчинили правочини договір купівлі продажу нежитлового приміщення 21.02.2012 року, та договір позики який укладено 07.06.2012 року тобто є два правочини, які існують окремо один від одного і не можуть бути пов»язані між собою датами як на це вказує сторона позивача та третя особа на стороні позивача, зокрема таким зв»язком є дата сплати по договору купівлі продажу нерухомості до першого березня 2014 року так і в договорі позики зазначена дата повернення боргу до березня 2014 року. Позивач вважає, що ніякого договору позики не відбулось між сторонами, оскільки вона ніяких коштів не отримувала, в якій валюті цей договір укладався також не відзначено, тому вказана розписка є формальністю. Однак з таким доводом сторони позивача та третьої особи на стороні позивача погодитись неможливо з наступних підстав. Згідно Постанови Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в якій зазначено, що Правова позиція Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже дослідивши розписку надану в судове засідання стороною відповідача вбачається, що правовий зміст даного документу є договором з певними правами та обов»язками. Позивач не заперечує факту написання розписки, заперечує лише факт отримання грошей по даній розписці. Крім того з досліджених в судовому засіданні розписок ( а.с 12-14) які надавались [PERSON] вбачається, що останній отримував в якості оплати за магазин кошти 16.02.2012року, 29.12.2012 року , 09.04.2012 року, що знову ж таки вказує на те, що існують 2 різні договори укладені між сторонами як то договір купівлі продажу з порядком проведення розрахунку та договір позики з умовами повернення коштів що в свою чергу регулюється частиною першою статті 1049 ЦК України згідно якої за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Наявність договору купівлі продажу нежилого приміщення між позивачем та [PERSON] не свідчить про удаваність укладеного [PERSON] та [PERSON] договору позики. Крім того як пояснила сама позивач кошти за договором купівлі-продажу повністю сплачено. Суд вважає, що позивач, при поданні даного позову до суду, намагається уникнути цивільно-правової відповідальності за порушення умов виконання договору позики, На підставі встановлених обставин, аналізуючи зібрані та надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що договір позики не був вчинений позивачем з метою приховати інший договір. Крім того на зворотній стороні оригіналу розписки є відмітки про повернення коштів. Дана розписка була оглянута в судовому засіданні сторони не заперечували щодо змісту цієї розписки. За таких обставин підстав для задоволення позовних вимог не вбачається тому в позові слід відмови за його необгрунтованості.

Outcome: dismissed