Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційного збільшення суми боргу за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми посилаючись на те, що 18 грудня 2012 року вона надала відповідачу грошові кошти у розмірі 2000000 грн. терміном на два місяці, 21 грудня 2012 року надала грошові кошти у розмірі 4000000 грн. терміном на три місяці. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 жовтня 2013 року з [PERSON] на її користь стягнуто 6000000 гривень основного боргу та 60000 гривень відсотків за користування позикою, 3555 грн. 70 коп. судового збору, а загалом 6063555 грн. 70 коп. На даний час рішення суду не виконано. Станом на 17 лютого 2015 року інфляційне збільшення суми боргу за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми складає 2104169 грн. 53 коп. Тому позивач просить стягнути з відповідача на її користь інфляційне збільшення суми боргу за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми у розмірі 2104169 грн. 53 коп., а також судовий збір у розмірі 3654 грн. В подальшому позивач збільшила свої вимоги, оскільки на день розгляду справи строк прострочення виконання грошового зобов'язання значно збільшився, а тому просить стягнути з відповідача інфляційне збільшення суми боргу за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми у розмірі 4709202 грн. 49 коп. В судове засідання представник позивача не з`явився, надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, з позовною заявою ознайомлений в повному обсязі, просить розглянути справу відповідно до вимог чинного законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 жовтня 2013 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики задоволено. Вирішено стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] 6000000 грн. (шість мільйонів грн.) основного боргу та 60000 грн. (шістдесят тисяч грн.) відсотків за користування позикою , а також 3555,70 грн. (три тисячі п'ятсот п'ятдесят п'ять грн. 70 коп. судового збору (а.с.7-8). Рішення набрало законної сили 01 листопада 2013 року. Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Мурихіна Сергія Володимировича від 16 липня 2014 року виконавчий документ повернуто стягувачу , оскільки у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу (а.с.9). Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норм, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Обгрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильного витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач з позовною заявою ознайомлений та не заперечує проти вимог позивача про стягнення інфляційного збільшення суми боргу за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 4709202 грн. 49 коп., що підтверджується письмовою заявою (а.с.42). Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, а також обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК та інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність або оперативне управління гроші, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сукупний індекс інфляції за період розраховується за формулою: ІІ СР = ІІ1 х ІІ2…х ІІХ / 100 ^n, де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць заборгованості; ІІХ - індекс інфляції за останній місяць заборгованості; n - кількість місяців заборгованості Інфляційне збільшення суми боргу розраховується за формулою: С. інфляції = С х ІІср., де С- сума боргу; ІІ ср. - сукупний індекс інфляції. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню 4314681,94 грн. інфляційного збільшення суми боргу. Дана вимога задоволена відповідно до ст. 11 ЦПК України. Розрахунок трьох відсотків річних проводиться за формулою: Сума санкції = С х Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Отже, з відповідача підлягає стягненню три відсотки річних від простроченої заборгованості у розмірі 394520,55 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений в дохід держави судовий збір в розмірі 3654 грн. З врахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved