Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом до відповідача, зазначивши, що з 02.11.1996 року вони перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають неповнолітню дочку, [PERSON], [INFO]. Вказала, що стосунки з відповідачем не склались, останній рік між ними постійно виникають сварки та непорозуміння, проживають окремо, примирення не бажають. Крім того, чоловік не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, яку вона забезпечує всім належним самостійно. Просить шлюб розірвати та стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки в розмірі 1/4 частини доходів (заробітку) відповідача щомісяця і до повноліття дитини, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Сторони до суду не з`явились, надали заяви про розгляд справи в їх відсутність, позивач позов підтримала, відповідач визнав. За таких обставин справу розглянуто у відсутність сторін, без фіксації технічними засобами, на підставі наданих доказів. Дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони з 02.11.1996 року перебувають у шлюбі, який було зареєстровано міським відділом ЗАГСу м.Коростень, актовий запис №408. Мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Через непорозуміння між собою сторони припинили подружні стосунки, не підтримують сімейних відносин, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, примирення не бажають. Шлюб носить формальний характер. Відповідно до ч.1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Положеннями ч.3 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити\~\~шлюбні відносини.\~ За визначенням ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Враховуючи те, що укладення та розірвання шлюбу є добровільним, примушування до шлюбу не допускається, його існування протирічить інтересам позивача, позов визнаний відповідачем, за таких обставин, суд приходить до висновку, що дана сім'я розпалась і шлюб носить формальний характер, отже позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Разом з тим, відповідач в добровільному порядку не надає матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини, хоча працездатний та має таку можливість, інших утриманців не має, стягнень за виконавчими документами з нього не проводиться. Відповідно до положень ст.51 Конституції України, ст.ст.180,182 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму дитини відповідного віку. У відповідності до вимог ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи викладене, та аналізуючи норми закону, суд вважає, що відповідач має можливість та зобов`язаний надавати допомогу в розмірі, передбаченому законодавством на утримання неповнолітньої дитини, тому позовні вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі. Судові витрати суд стягує з відповідача відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved