Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до відповідача в якому просить Визнати припиненим з 9 червня 2013 року право користування [PERSON] земельною ділянкою площею 2,0 га кадастровий номер якої 6325156400:1:016:0007 розташованої на території Васищівської селищної ради Харківського району Харківської області, наданої відповідно до Державний акт на право постійного користування землею ХР-25-00-015142 від 10 червня 1997 року. Визнати Державний акт на право постійного користування землею ХР-25-00-015142 від 10 червня 1997 року, виданого Васишівською селищною радою Харківського району Харківської області на підставі рішення Васіщевської селищної ради Харківського району Харківської області від 10 жовтня 1995 року № 323 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею № 14 таким, що втратив чинність. Свій позов, посилаючись ч. 1 ст. 83, п. 6 перехідних положень, ст.ст. 166, 118, 126 Земельного кодексу України, ст. 16 Цивільного кодексу,\~обґрунтовувала наступним: [PERSON], спадкоємцем якого є [PERSON], був користувачем земельної ділянки площею 2,0 га кадастровий номер якої\~6325156400:1:016:0007\~відповідно до\~Державного акту\~на право постійного користування землею ХР-25-00-015142 від 10 червня 1997 року, виданого Васишівською селищною радою Харківського району Харківської області на підставі рішення Васіщевської селищної ради Харківського району Харківської області від 10 жовтня 1995 року № 323 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею № 14. Після смерті землекористувача 9 червня 2013 року, право користування фактично було припинено та не перейшло до спадкоємців, оскільки законодавчо такого переходу не передбачено, але Державний земельний кадастр містить інформацію про те, що земельна ділянка з кадастровим номером\~6325156400:1:016:0007,\~належить на праві користування [PERSON]. Позивачем було подано нотаріально завірену заяву про розгляд справи без її участі та позовні вимоги підтримує та просить задовольнити у повному обсязі. Відповідачем було подано нотаріально завірену заяву про розгляд справи без її участі та про визнання позову. Суд, розглянувши заяви сторін у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності прийшов до наступного висновку. Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Згідно із частиною першою статті 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Відповідно до частини другої статті 407 ЦК України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини), та частини другої статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування. Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до правової позиції Верховного суду України у справі № 6-2329-цс16 від 5 жовтня 2016 року право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право. Також відповідно до п.60 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» - рішення суду є підставою для скасування або поновлення запису Державним кадастровим реєстратором. Відповідно до\~статті 174 ЦПК України, якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п. 24 ч.3\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясовування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи наведене, а також те, що відповідачами визнано позовні вимоги [PERSON], визнання відповідачами позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому позовні вимоги вимоги [PERSON] підлягають\~задоволенню.

Outcome: approved