Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-18 00:00:00

Позивач звернувся у суд з наведеним позовом до відповідачів мотивуючи тим, що на підставі ордера від 27.08.1987 року [PERSON] була поселена в кімнату №120 гуртожитку університету №4 на час роботи в університеті. За клопотанням [PERSON] та на підставі розпорядження ректора від 20.04.2004 року в кімнату №120 гуртожитку №4 було поселено її чоловіка [PERSON]. 13.06.2006 року [PERSON] звільнилась з роботи за власним бажанням, однак кімнату в гуртожитку не звільнила. Згодом відповідачка [PERSON] виїхала за кордон. У зазначеній кімнаті досі проживає чоловік [PERSON] [PERSON] та її донька [PERSON] Відповідачка [PERSON] в 2006 році виїхала за межі України і вже пнад 7 років перебуває за кордоном. Відповідачка не проживає у кімнаті гуртожитку понад встановлені строки, що підтверджується актами за грудень 2012 року липень 2013 року. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в трудових відносинах з університетом не перебувають, а отже права на користування жилим приміщенням у гуртожитку не мають. Ухвалою суду від 20.06.2014 року до участі в справі залучено в якості органу, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб - Службу у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з мотивів наведених в позовній заяві, також додатково пояснив, що дочка відповідачки закінчила навчання в університеті та направлена на роботу в [PERSON] Крим, де на даний час проживає з своєю сімєю, тобто на даний час в кімнаті гуртожитку залишився проживати тільки [PERSON], який не перебував та не перебуває у трудових відносинах з позивачем. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що іншого житла в нього немає. У вказану кімнату його поселено за згодою його дружини [PERSON] На даний час відповідачка [PERSON] перебуває на роботі за кордоном. Відповідачка [PERSON]З час від часу приїжджає. Просив в позові відмовити. Відповідачка [PERSON] в судові засідання не зявлялась, її інтереси у справі до 08 серпня 2015 року представляв [PERSON], який в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити, оскільки відповідачка проживала у гуртожитку понад 10 років, а тому не може бути виселена. На даний час відповідачка проживає у м. Севастополі разом зі своїми дітьми та працює там же. Останнього разу відповідачка була в місті на Великодні свята і проживала в гуртожитку в кімнаті № 120. Акти, які надані представником позивача на підтвердження факту не проживання відповідачки у квартирі є неналежним доказом, оскільки із них не вбачається, що відповідачі не проживають у кімнаті. Відповідачка [PERSON] в судові засідання не з`явилялась. Про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, що підтверджується конвертами, які повернулися за закінченням терміну зберігання. 28 липня 2015 року відповідачка передала до суду нотаріально посвідчену заяву в якій вказала, що з 15.06.2012 року за умовами та характером роботи вона тимчасово виїхала з постійного місця проживання на роботу в Іспанію, строк дії дозволу на роботу встановлено до 21.03.2016 року. По закінченні цього строку вона планує постійно проживати у спірній кімнаті (а.с.37 т.2). Представник відповідачки [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав не визнав, просив у задоволенні позову відмовити з підстав наведених у письмових запереченнях, також просив суд застосувати строк позовної давності. Представник - Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судовому засіданні у вирішенні вказаної справи поклалась на розсуд суду. Свідок [PERSON], яка працює прибиральницею в ІФНТУНГ в судовому засіданні дала покази в яких вказала, що [PERSON] та [PERSON] не проживають у кімнаті № 120. В кімнаті проживає [PERSON] Директор студмістечка та завідуюча гуртожитком попросили свідка засвідчити факт не проживання в кімнаті № 120 [PERSON] та [PERSON], про що було складено акти. В час коли свідок приходила та стукала у двері кімнати № 120 дверей ніхто не відчиняв. Акт складали в кабінеті завідуючої гуртожитком. Свідок [PERSON] яка працює паспортистом в ІФНТУНГ в судовому засіданні дала покази в яких вказала, що вона та ніші особи складали акт про те, що [PERSON] та [PERSON] не проживають у кімнаті № 120. Свідок разом з іншими особами вказаними в актах приходили до дверей кімнат № 120, стукали, однак їм ніхто не відчиняв, про що було складались акти. Свідок [PERSON] яка працює завідуючим гуртожитку № 3 та № 4 в ІФНТУНГ в судовому засіданні дала покази в яких вказала, що вона та інші особи вказані в актах складали акти про те, що [PERSON] та [PERSON] не проживають у кімнаті № 120. З 2012 року свідок їх не бачила. [PERSON] рідко буває в кімнаті, свідок та інші особи вказані в актах складали акти зхі слів чергових та самі ходили до кімнати 120. [PERSON] інколи відкривав двері, був сам в кімнаті. Свідок [PERSON], яка працює директором студентського містечка Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу в судовому засіданні пояснила, що відповідачка [PERSON] проживала в кімнаті №120 в гуртожитку №4, але вже давно виїхала за кордон, на даний час вона там не проживає. Відповідачка [PERSON] є дочкою відповідачки [PERSON], у вказаній кімнаті в гуртожитку вона також не проживає, оскільки після закінчення навчання в університеті направлена на роботу в [PERSON] Крим. В кімнаті №120 гуртожитку №4 проживає відповідач [PERSON] З приводу відсутності в кімнаті, не проживання в кімнаті гуртожитку [PERSON] та [PERSON] свідок та інші особи складали акти. Свідок та інші особи вказані в актах приходили до кімнати № 120, але двері ніхто не відчиняв. Складався один акт в день. Свідки [PERSON] та [PERSON], які також є працівниками ІФНТУНГ в судовому засіданні дала покази, в яких вказали, що відповідач [PERSON] та [PERSON] не проживають в кімнаті № 120, в кімнаті проживає [PERSON]. З приводу відсутності [PERSON] та [PERSON] за місцем реєстрації в кімнаті № 120 свідками, разом з іншими особами, складались акти. Експерт [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він проводив експертизу актів та встановив, що у написанні актів брали участь четверо осіб. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, які зявились в судове засідання, покази свідків, пояснення експерта, всебічно, повно та обєктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. [PERSON] надано кімнату №120в гуртожитку №4 по площі Освобождения 9 ( Північний бульвар імені [PERSON]) в м. Івано-Франківську на час роботи в університеті. Вказаний факт підтверджується ордером №24 (а.с.5). У вказану кімнату як члена сімї відповідачки [PERSON] було вселено її дочку [PERSON], [INFO]. Розпорядженням ректора від 20.04.2004 року №32 у кімнату №120 гуртожитку №4 поселено чоловіка відповідачки [PERSON] [PERSON] (а.с.9). Згідно витягу з наказу від 13.06.2006 року №63/3 [PERSON] звільнено за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з 13.06.2006 року (а.с.10). Відповідно до ст. 127 ЖК Української РСР та п. 2 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою [PERSON] Міністрів Української РСР від 03.06.1986 року №208, гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. [PERSON] Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року N 208 затверджене Примірне положення про гуртожитки, яким відповідно до ст. 131 ЖК України визначається порядок користування останніми, передбачає, зокрема, можливість збереження права користування жилою площею у гуртожитку при тимчасовій відсутності деяких категорій громадян (п. 13 Примірного положення). Згідно із ч.1 ст. 128, ст. 129 ЖК Української РСР, п. 10 Примірного положення про гуртожитки єдиною підставою для вселення на надану житлову площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного із профспілковим комітетом рішення про надання житлової площі в гуртожитку. Пунктом 17 Примірного положення про гуртожитки передбачено, що вселення інших членів сім'ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім'ї громадянина, які проживають разом з ним. Як вбачається з матеріалів справи відповідачка [PERSON] звільнилась з університету ще в 2006 році, однак кімнату в гуртожитку №4 не звільнила. На даний час у звязку з роботою відповідачка виїхала з постійного місця проживання на роботу в Іспанію, що підтверджується копією трудового договору. Разом з тим, а також відповідно до ч. 8 ст. 8 ЦПК України та з урахуванням подібності за змістом правовідносин саме щодо користування жилою площею у гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами ст. ст. 71, 72 ЖК України щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутньою особою права на жиле приміщення слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності у гуртожитку особи, якій у ньому надавалася жила площа (за відсутності підстав для виселення). Відповідно до ст. 132 ЖК Української РСР та п. 40 Примірного положення про гуртожитки сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Судом при вирішенні справи встановлено, що на підставі спільного засідання адміністрації та президії профкому Івано-Франківського національного університету нафти і газу протокол №13 від 27.08.1987 року [PERSON], яка перебувала у трудових відносинах з позивачем з 1980 року видано ордер на вселення з дочкою [PERSON] у кімнату № 120 гуртожитку для малих сімей № 4 на вул. Північний бульвар ім.. [PERSON] 9 в м. Івано-Франківську на період роботи у позивача. У зв'язку з одруженням, розпорядженням ректора університету від 24.04.2004 року в зазначену кімнату поселено [PERSON] 13 червня 2006 року [PERSON] звільнено з роботи за ст. 38 КЗпП України, тобто за власним бажанням. Зазначені обставини підтверджуються письмовими доказами, визнані сторонами, встановлені рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 27.11.2012 року та відповідно ч.1та 3 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Також встановлено, що відповідачі зареєстровані в кімнаті № 120 гуртожитку для малих сімей № 4 на вул. Північний бульвар ім.. [PERSON] 9 в м. Івано-Франківську, проживають у цій кімнаті, своєчасно оплачують комунальні послуги іншого житла не мають, [PERSON] і [PERSON] за умовами і характером роботи тимчасового виїжджають з постійного місця проживання. Даний факт підтверджується даними, які містяться у адресній довідці (а.с.54-56), інформацією про характер роботи [PERSON] та [PERSON], поясненнями [PERSON] і [PERSON], які не заперечуються представниками позивача щодо тимчасової відсутності [PERSON] за місцем проживання у зв'язку з роботою за кордоном. Суд відхиляє подані позивачем письмові докази про відсутність відповідачів [PERSON] та [PERSON] за місцем проживання, а саме акти, покази свідків, оскільки ці докази не свідчать про поважність причин такої відсутності. Статтею 72 ЖК Української РСР встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Щодо клопотання представника відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності, то суд прийшов до висновку, що таке клопотання не підлягає до задоволення, оскільки суд відмовляє у задоволенні позову з підстав не доведеності поважності причин не проживання, а по друге, позивач вже звертався до суду із позов про визнання відповідачів таким, що втратили право на користування житловим приміщенням в 2012 році, що підтверджується рішенням суду від 11 жовтня 2012 року. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є не доведеними та не підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного, відповідно до п. п. 2, 10, 13, 17, 40 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою [PERSON] Міністрів Української РСР від 03.06.1986 року №208, ст. ст. 71, 72, 125, 127, 128 ч.1, 129, 131, 132 Житлового кодексу Української РСР, ст. ст. 3, 4, 8 ч.8, 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України,

Outcome: dismissed