Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просить здійснити поділ майна, а саме житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати за нею - [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , залишивши за відповідачем 1/2 частину зазначеного будинку; судові витрати по справі стягнути з відповідача. Зазначає, що вона з відповідачем перебували у шлюбі з 25.12.1998р. по 18.09.2007р. У період перебування у шлюбі ними було збудовано та оформлено житловий будинок житловою прощею 48,3 м2, розташований за адресою: [ADDRESS] , про що видано свідоцтво на право власності на житловий будинок Виконавчим комітетом Лозівської міської ради Харківської області від 27.11.2001 року № 1163. Після розлучення деякий час вони з відповідачем проживали разом, але після того, як останній почав вчиняти дії, направленні на виселення її та дітей з вказаного житлового будинку, вони почали проживати окремо. Оскільки відповідач чинить перешкоди щодо користування спільним майном та жодним чином не допомагає утримувати їх спільну малолітню дитину, у позивача виникла необхідність у поділі їх спільного майна. Позивач у судове засідання не з`явилася, її представник [PERSON] надав телефонограму про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі. Позивачем надано суду відповідь на відзив, в якій зазначено, що відповідач у своєму відзиві вказує, що спірне майно хоч і було придбане у період шлюбу, але за особисті його кошти, тому останнє не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Є незрозумілим та необґрунтованим посилання відповідача на ст.57 СК України, якою визначений перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, адже Сімейний кодекс України набрав чинності з 01.01.2004 року задовго до придбання у шлюбі спірного майна. Норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми Сімейного кодексу України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. У випадку набуття подружжям права власності на майно до 01.01.2004 року, а поділ спільного майна здійснює після 01.01.2004 року очевидно, що подружнє правовідношення виникло під час дії Кодексу про шлюб та сім`ю України. У свою чергу права й обов`язки, яких сторони набувають у зв`язку з поділом спільного майна, виникають вже після того, як набув чинності Сімейний кодекс України. За таких обставин набуття спірного майна та його правовий режим буде визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України, а розмір часток подружжя у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності, способи та порядок його поділу визначатимуться за правилами Сімейного кодексу України. На момент придбання спірного майна роздільним майном кожного з подружжя вважалося виключно майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування. Зазначає, що вона та відповідач перебували у шлюбі з 25.12.1998р. по 18.09.2007р. Є незрозумілим посилання відповідача про те, що однокімнатна квартира, яка належала відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04.11.1999 року, а також незакінчений будівництвом спірний житловий будинок придбаний згідно Договору купівлі-продажу № 1-377 від 01.03.2000 року є особистою власністю відповідача та придбані за його кошти, адже зазначене майно було набуто у шлюбі і взагалі не відноситься до категорії майна, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування. Також твердження відповідача стосовно того, що останній займався внутрішніми роботами по спірному житловому будинку виключно сам, а вона у цей час проживала у гуртожитку, взагалі не відповідає дійсності та направлене виключно аби ввести суд в оману. Також таким, що не відповідає дійсності є твердження відповідача з приводу того, що вона разом з дітьми за власним бажанням покинула спірний будинок. Відповідач постійно чинив їй перешкоди в користуванні спільним будинком, створював для неї та дітей умови, не можливі для проживання, у зв`язку з чим вона з дітьми вимушена була шукати інше житло. Про зазначене вище свідчить справа, яка розглядається у Лозівському міськрайонному суді Харківської області за № 629/2067/20 за позовом відповідача до неї та їх дітей про визнання їх такими, що втратили право користування спірним житловим будинком. Відповідач у судове засідання не з`явився, його представник [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, проти позовних вимог заперечувала. Відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право власності він є власником спірного будинку за адресою: [ADDRESS] . Будинок він придбав 01.03.2000 року, що підтверджується договором купівлі-продажу № 1-377, виданим Лозівською товарною біржою від 01.03.2000 року. Відповідно до договору, будівництво будинку було незакінчене, обсяг будівництва робіт становив 71%. Будинок він придбав з усіма матеріалами для подальшого будівництва. Внутрішніми роботами займався сам. Дружина в цей час мешкала в своїй квартирі гуртожитку № 16 . Для придбання будинку йому довелося продати свою однокімнатну квартиру яка розташована за адресою: [ADDRESS] та яку він придбав при обміні з першою дружиною (свідоцтво про право власності на житло, виданого Лозівською міською радою Харківської області від 04.11.1999 року, згідно розпорядження міського голови від 24.11.1999 року за № 607/2). Відчуження квартири відбулося 12.01.2000 року згідно договору купівлі-продажу № 1-339, який підписаний та зареєстрований в Лозівській товарній біржі на підставі біржового контракту № 339 від 11.01.2000 року, р. № 1-339, що підтверджується листом КП «ЖУК». Оформив будинок після закінченого будівництва об`єкта та вводу в експлуатацію, що підтверджується свідоцтвом на право власності на житловий будинок, виданим Виконкомом Лозівської міської ради Харківської області від 21.12.2001 року на підставі рішення виконкому Лозівської міської ради від 27.11.2001 року № 1163. У зв`язку з тим, по домоволодіння було придбане за його власні кошти і що він залишився без власного житла, його дружина не мала претензій щодо його оформлення на його ім`я. Крім того, після розірвання шлюбу позивач разом з дітьми проживала в будинку за адресою: [ADDRESS] , на утримання якого ним надавалися кошти. Він не перевіряв квитанції по сплаті комунальних послуг, бо розраховував на порядність дружини. 24.02.2019 року позивач з дітьми за власним бажанням переїхала жити в квартиру за адресою: [ADDRESS] . 15.05.2019 року працівниками ТОВ «Харківгаз збут» було відключено будинок від газопостачання у зв`язку з заборгованістю. Ним була сплачена заборгованість, у зв`язку з чим він має намір стягнути заборгованість у регресному порядку через суд. Вважає що майно, придбане у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатись об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбано. Також відповідачем надано заперечення, в якому зазначено, що аналогічна норма статті 57 Сімейного кодексу України міститься у статті 24 Кодексу про шлюб та сім`ю (редакція 1969 р.), а саме: майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] він придбав перебуваючи у шлюбі, але за власні кошти, які отримав після продажу своєї однокімнатної квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та яку він придбав при обміні з першою дружиною. Після розірвання шлюбу він не чинив позивачу та своїм дітям перешкоди у користуванні житловим приміщенням. Він був вимушений оборудувати гараж під жиле приміщення, де він проводив більше часу, а спати ходив на другий поверх. Позивач не надала до суду доказ, який би підтверджував обґрунтованість претензій позивача, які зазначені у відповіді на відзив. Колишня дружина проживала з дітьми в будинку на першому поверсі до 24.02.2019 року, після чого добровільно залишила приміщення в антисанітарному стані. З цього приводу він був змушений звернутися в орган опіки та піклування Лозівської міської ради з питання проживання дітей в антисанітарних умовах. Під час проживання в будинку колишня дружина не переймалась чистотою приміщень, не брала участь у ремонтах приміщень будинку та домоволодінням взагалі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.12.1998 року по 18.09.2007 року, що підтверджується свідоцтвами про одруження та розірвання шлюбу. Сторони мають дитину [PERSON] , [INFO] . 01.03.2000 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу № 1-377, підписаний та зареєстрований у Лозівській товарній біржі на підставі біржового контракту № 377 від 29.02.2000 року. Предметом договору є незакінчений будівництвом житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Обсяг будівництва робіт становив 71%. Відповідно до п.2.1, п.2.2 договору купівлі-продажу № 1-377, інвентаризаційна оцінка зазначеного незакінченого будівництвом житлового будинку становить 30449 грн., по домовленості сторін продаж вчинено за суму 1000 грн. Рішенням виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області № 1163 від 27.11.2001 року затверджено акт державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію житлового будинку та господарчих споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . На підставі зазначеного рішення, [PERSON] 21.12.2001 року видано свідоцтво на право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Суд зазначає, що відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб і сім`ю УРСР (в редакції чинній на час придбання незавершеного будівництвом житлового будинку), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ч. 1,2 ст.60 СК України (в редакції чинній на даний час), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року. Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст.70 СК України). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, в пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Заперечуючи проти позовних вимог відповідач посилався на те, що для придбання вказаного будинку йому довелося продати свою однокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Дійсно, відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Лозівською міською радою Харківської області 04.11.1999 року, відповідачу належала квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки КП «Житлова управляюча компанія» № 760 від 30.09.2020 року, відчуження зазначеної квартири відбулось 12.01.2000 року згідно договору купівлі-продажу № 1-339, підписаного та зареєстрованого у Лозівській товарній біржі на підставі біржового контракту № 339 від 11.01.2000 року. Доказів того, за яку ціну була продана вказана квартира, відповідачем не надано. Згідно з ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту того, що джерелом для набуття будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , були грошові кошти від продажу квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , відповідачем надано не було. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що спірне майно придбане відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем, а обставини, на які посилається відповідач, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, виходячи з принципу рівності часток кожного із співвласників спільного сумісного майна, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір, сплачений останнім при подачі позову.

Outcome: approved