Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» про визнання звільнення за угодою сторін незаконним та визнати звільнення згідно реорганізації підприємства з істотними змінами умов праці та ліквідації робочого місця, стягнення заробітної плати , вихідної допомоги та моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 18.08.2010 року вона була прийнята на роботу на посаду продавець продовольчих товарів в структурний підрозділ ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД» - магазин № 156, який розташований за адресою: м. Черкаси, вул. Сумгаїтська, 24. Підстава - заява позивача і наказ № 48/М156 К від 18.08.2010 року. Згідно наказу № 38/М156к від 01.04. 2012 року в звязку зі змінами в структурі магазину, позивач була переведена продавцем продовольчих товарів, відділу свіжих продуктів, магазину № 156. В подальшому згідно наказу № 109/М156к від 26.10.2016 року позивач була звільнена з структурного підрозділу магазину № 156_С за адресою м. Черкаси, вул. Сумгаїтська вул. 24, відділ свіжих продуктів за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. При звільненні позивачу було видано трудову книжку, а довідку про нарахування заробітних плат невидано, і оплату праці не проведено в день звільнення. Вважає, що її звільнення за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України є незаконним, постільки структурний підрозділ ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД» - магазин № 156 С станом на 22 жовтня 2016року, як останній день, проводив торгівлю і позивач відпрацювала включно до вказаної дати. В подальшому структурний підрозділ ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД» - магазин № 156_С було реорганізовано в структурний підрозділ ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД» магазин «Траш», з істотною зміною умов праці - з вимогами до обслуговуючого персоналу. Обслуговуючий персонал є таким - чоловіча стать, в одній особі виконує обовязки касира, вантажника і продавця. Посада продавця продовольчих товарів, відділу свіжих продуктів, магазину № 156_С, яку займала позивач була ліквідована і займати посаду обслуговуючого персоналу магазин «Траш» не вправі так як не відповідає вимогам. Щоб не проводити звільнення позивача згідно п.1 ст. 40 КЗпП України і не виплачувати вихідну допомогу, відповідач діяв на власний розсуд застосовуючи психологічне насильство до позивача примушуючи її написати заяву про звільнення за власним бажанням. 20 жовтня 2016 року в другій половині дня в робочий час [PERSON], менеджер по персоналу регіона «Центр» мережі супермаркетів «Сільпо» [PERSON] зі свого офісу - бульвар Шевченко, 207 м. Черкаси прибула в магазин № 156_С та запросила позивача до службового кабінету управляючої і на одинці, примушувала її написати заяву про звільнення за власним бажанням, протягом 30 хвилин психологічно тиснула. 22 жовтня 2016 року звільнення позивача не було проведено, надано інформацію, що заяву буде розглянуто протягом трьох днів і прийняте рішення. 26 жовтня 2016 року позивачу було надано бланк заяви про звільнення за угодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України, і при написанні прізвища, імені, та по батькові і особистого підпису в бланку заяви, буде видано трудову книжку. В бланк заяви - [PERSON], поставила особистий підпис та зазначила дату 26.10.2016 року під психологічним тиском менеджера по персоналу регіона «Центр» мережі супермаркетів «Сільпо» [PERSON]. При укладені правочину в заяві від 26 жовтня 2016 року, зміст правочину суперечить п. 1 ст. 40 КЗпП України і ст. 492 КЗпП України і обставинам, позивач [PERSON] відпрацювала включно до встановленого строку закриття магазину - 22.10.2016 року, в подальшому вступає в дію закон, встановлений порядок звільнення вказаними статтями трудового законодавства. Заява від 26 жовтня 2016 року про звільнення мала надрукований диктант. Правочин вчинено за попереднім психологічним насильством і не відповідає внутрішній волі позивача [PERSON] як вимушений крок, що суперечить ч.3 ст. 203 ЦК України, щоб в подальшому працевлаштуватись та не залишити малолітню дитину без нормального забезпечення життєдіяльності. Відповідач свідомо не дотримався порядку проведення реорганізації і вивільнення [PERSON], як передбачено ст. 492 КЗпП України - попередження за два місяці про наступне вивільнення і одночасне пропонування роботи, та звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України, а завідомо упереджено діяв примушуючи позивача написати заяву на звільнення за власним бажанням з психологічним тиском. [PERSON] просить визнати її звільнення 26.10.2016 року із структурного підрозділу ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД» - магазин №156-С за угодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України незаконним. Одночасно просить визнати її звільнення, як звільнення у зв'язку з реорганізацією підприємства та ліквідацією робочого місця продавця продовольчих товарів, відділу свіжих продуктів за п. 1 ст. 40 КЗпП України і зобов`язати відповідача внести зміни до запису трудової книжки. Також просить суд стягнути з відповідача на її користь в подвійному розмірі середньомісячний заробіток, як компенсацію за час вимушеного прогулу за 4 дні в розмірі 1380,36 грн. та в подвійному розмірі компенсацію за не проведений розрахунок в день звільнення за 20 днів в розмірі 6\~901,78 грн., також в подвійному розмірі вихідну допомогу в розмірі 6556,70 грн., та моральну шкоду в розмірі 50\~000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задоволити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні, обґрунтовуючи тим, що вважає позовні вимоги незаконними, необґрунтованими, непідтвердженими належними та допустимими доказами та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне: довідка про доходи, була надіслана [PERSON] листом вих. № 240/м156 від 16.11.2016 року, що підтверджується описом та квитанцією. У 2011 році позивач надала згоду на перерахування її заробітної плати на зарплатну картку, відповідно після її звільнення отримала виплату заробітної плати на зарплатну картку ПАТ «БАНК ВОСТОК», що підтверджується відповідними документами. Твердження, позивача про те що ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД» здійснило реорганізацію структурного підрозділу ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД» магазин №156С за адресою: м, Черкаси, вул. Сумгаїтська, 24 в інший структурний підрозділ ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД», який називається магазин «ТРАШ» не відповідає дійсності На даний час ТОВ «ФОЗЗІ- ФУД», як юридична особа не реорганізована та не ліквідована. В період з 20.10.2016р. по 26.10.2016р. (період у який нібито відбувалося психологічне насильство) ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД» здійснювало свою діяльність на магазині за адресою: м. Черкаси, вул. Сумгаїтська, 24 і посада продавець продовольчих товарів в жовтні місяці на зазначеному магазині не була ліквідована. Не відповідає дійсності і твердження позивача з приводу того, що ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД» змінило істотні умов праці, а саме поставило вимоги до обслуговуючого персоналу, а саме, що персонал має бути тільки чоловічої статі, проте дане твердження не відповідає дійсності. ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД» дотримується норм чинного законодавства, зокрема ст. 2-1 та ст. 174 КЗпП. У звязку з великою необхідністю заповнити вакансію в іншому магазині в м. Черкаси, 20 жовтня 2016 року в телефонному режимі [PERSON] було запропоновано переміститися в інший магазин з тими ж умовами праці, на тому ж підприємстві та в тій же місцевості (у м. Черкаси). [PERSON] пропонувалася робота на магазині за адресою: м. Черкаси, бул. Шевченко, 207. Згідно довідки №299 від 23.11.2016р. на магазині за адресою: м. Черкаси, бул. Шевченко, 207 була наявна вакансія продавця продовольчих товарів у відділі свіжих продуктів у розмірі 1, 5 штатних одиниць. Проте, позивач відмовилася і попросила звільнити її за п.1. ст. 36 КЗпП, що підтверджується письмовими поясненнями [PERSON] 20 жовтня 2016р., менеджером з персоналу [PERSON], проводилася співбесіда, для зясування причин звільнення і відмови від переміщення на інший магазин. Жодного психологічного тиску на позивача не було, а тим більше не згадувалася її дитина. 21 жовтня 2016р. позивачем було подано заяву про звільнення згідно п.1. ст. 40 КЗпП України. 26 жовтня 2016 р. позивачем власноручно заповнено заяву про звільнення за угодою сторін згідно з п.1. ст. 36 КЗпП України. У цей день також приїжджала керуюча магазином [PERSON]А, яка підписала наказ на звільнення та заяву про звільнення.. Про жодний психологічний примус, позивачем їй не повідомлялося. Законодавством не передбачено, що заява про звільнення має бути написана особою повністю власноручно, зазначена заява може бути надрукована, головне, щоб підписала її особисто особа. Про підписання заяви особисто [PERSON] не заперечує, що підтверджується. Заслухавши позивача та представника відповідача, покази свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: 18.08.2010 року [PERSON] була прийнята на роботу у ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД» магазин № 156 у м. Черкаси у відділ прилавочної торгівлі на посаду продавець продовольчих товарів, що підтверджується наказом «Про прийом на роботу» № 48/М156 К від 18.08.2010 року. Згідно наказу № 38/М156к від 02.04.2012 року в звязку зі змінами в структурі магазину, позивач була переведена продавцем продовольчих товарів, відділу свіжих продуктів, магазину № 156, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці останньої. Згідно наказу № 109/М156к від 26.10.2016 року «Про припинення трудового договору» [PERSON] звільнена із структурного підрозділу магазину № 156_С, що знаходиться за адресою: м. Черкаси, Сумгаїтська, 24, відділ свіжих продуктів за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. В даному наказі міститься підпис позивача про ознайомлення з даним наказом. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] 21.10.2016 року подала заяву на звільнення її в зв»язку з реорганізацією підприємства за ст. 40 п.1 КЗпП України. Після того, як їй було роз»яснено про те, що реорганізація чи ліквідація не проводиться, 26.10.2016 року власноручно заповнила заяву про звільнення за угодою сторін згідно п.1 ст. 36 КзпП України. Даний факт не заперечувався позивачем в судовому засіданні. Твердження позивача з приводу того, що на неї чинився психологічний примус для підписання вказаної заяви, суд вважає не доведеним та не підтверджене доказами. Як пояснила в судовому засіданні свідок [PERSON], вона працює менеджером з персоналу і 20.10.2016 року їй зателефонувала завідуюча магазином [PERSON] в зв»язку з тим, що продавець продовольчих товарів [PERSON] вирішила звільнитись за ст. 40 КЗпП України. Вона поїхала до магазину, поспілкувалась з [PERSON], пояснила, що ТОФ «ФОЗЗІ-ФУД» не ліквідовується, а лише переміщається в інше місце в зв»язку з закінченням оренди, умовляла її не звільнятись, так як вона працювала з 2010 року і є кваліфікованим працівником, пропонувала їй інше місце з тими ж умовами.. Коли вона їй повідомила, що ніякої реорганізації немає, [PERSON] обіцяла подумати, але 26.10.2016 року, з»явившись зі своїм цивільним чоловіком написала заяву на звільнення за угодою сторін і її звільнили. Ніякого тиску з боку неї чи іншого персоналу не було. Навпаки, тиск здійснював її цивільний чоловік [PERSON] Твердження позивача з приводу того, що ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД» здійснило реорганізацію структурного підрозділу ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД» магазин № 156С за адресою: м. Черкаси, вул. Сумгаїтська, 24 в інший структурний підрозділ ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД», який називається магазин «ТРАШ» не підтверджується жодним доказом. Як пояснив в судовому засіданні представник відповідача, ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД» на даний час діє як юридична особа. По вул.. Сумгаїтській, 24 в м. Черкаси закінчився договір оренди, а тому працівники були переведені в інші магазини. Даний магазин був закритий 17.11.2016 року, тобто майже через місяць після звільнення позивача. Відповідно до Статуту ТОВ «ТРАШ» - це юридична особа, яка не створена в результаті виділу, перетворення, поділу чи приєднання, тобто є новоствореним підприємством і не повязана з ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД», а зазначення одного і того ж кінцевого беніфіціарного власника не має жодного значення при реорганізації підприємства. Відповідно до ч. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обовязки переходять до правонаступників. Таким чином на даний час ТОВ «ФОЗЗІ- ФУД», як юридична особа не реорганізована та не ліквідована. Згідно п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Тому застосування ч.1 ст. 40 КЗпП України при звільненні особи можливе у випадку ліквідації, реорганізації, банкрутства підприємства. Відповідно до довідки ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД» від 23.02.2017 року № 9, в період з жовтня 2016 року по грудень 2016 року по ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД» в м. Черкаси не було звільнених працівників у зв'язку з реорганізацією чи ліквідацією товариства. За згодою сторін звільнено 8 працівників. Більш того, в листі ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД» № 299 від 23.11.2016 року зазначено, що в період з 07.10.2016 року по 26.10.2016 року на магазині «Сільпо» за адресою: м. Черкаси, бул.Шевченка, 207 була наявна вакансія продавця продовольчих товарів у відділі свіжих продуктів у розмірі 1,5 штатних одиниць. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відтак позивач не довів неправомірність її звільнення на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України і не надав доказів з цього приводу. Тому суд вважає дане твердження відповідача не доведеним, та приходить до висновку про законність наказу про звільнення позивача на підставі вказаної статті. Крім того, як пояснила сама позивач та підтверджується наданою довідкою АТБ «Маркет», [PERSON] з 27.10.2016 року працює в магазині Продукти 563 на посаді продавця-консультанта. За таких обставин суд вважає, що вимога позивача, в якій вона просить визнати її звільнення 26.10.2016 року із структурного підрозділу ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД» - магазин №156-С за угодою сторін, згідно п.1 ст. 36 КЗпП України незаконним до задоволення не підлягає. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимога в якій позивач просить визнати її звільнення, як звільнення у зв'язку з реорганізацією підприємства та ліквідацією робочого місця продавця продовольчих товарів, відділу свіжих продуктів за п. 1 ст. 40 КЗпП України і зобов`язати відповідача внести зміни до запису трудової книжки не підлягає до задоволення. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Твердження позивача про те, що останнім днем роботи ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД» на магазині за адресою: м. Черкаси, вул. Сумгаїтська, 24 було 22 жовтня 2016 року, суд оцінює критично, оскільки відповідно до наказу ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД» № 300/02-УМ від 16.11.2016 року, що міститься в матеріалах справи зазначено, закрити магазин «Сільпо» за адресою: м. Черкаси, вул. Сумгаїтська, 24 з 17 листопада 2016 року. Останнім днем роботи магазину встановити 16 листопада 2016 рік. Тож у період з 20.10.2016 року по 26.10.2016 року ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД» здійснювало свою діяльність на магазині за вказаною адресою і посада продавець продовольчих товарів в жовтні 2016 року на зазначеному магазині не була ліквідована. За таких обставин, суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача на її користь в подвійному розмірі середньомісячний заробіток, як компенсацію за час вимушеного прогулу за 4 дні в розмірі 1380,36 грн. не підлягає до задоволення. Як зазначалось вище, позивач 27.10.2016 року, тобто на слідуючий день після звільнення влаштувалась на роботу до магазину АТБ-маркет, що підтверджується витягом з наказу № 200-к від 27.10.2016 року. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як встановлено в судовому засіданні, а саме з письмових пояснень [PERSON] від 16.11.2016 року позивач 26.10.2016 року запросила довідку про доходи за період з 01.01.2016 року по дату звільнення, вказану довідку за вказаний період готувала бухгалтерія, тому одразу така довідка надана позивачу не була. Однак вказана довідка про доходи була надіслана позивачу листом вих. № 240/м156 від 16.11.2016 року, що підтверджується описом та квитанцією. Як вбачається із матеріалів справи у день звільнення позивача, а саме 26.10.2016 року бухгалтерією ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД» було сформовано відомість на виплату грошей № ФФУ-008692 за жовтень 2016 року працівникові [PERSON] через Центральну касу ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД» м. Черкаси, але позивач не звернулася для їхнього отримання. Оскільки позивач в 2011 році надала свою згоду на перерахування її заробітної плати на зарплатну картку, відповідно після її звільнення отримала виплату заробітної плати на зарплатну картку через ПАТ «БАНК ВОСТОК», що підтверджується розрахунковим листом за жовтень 2016 року, зведеною відомістю № ФФУ-008737 від 27.10.2016 року, зведеною відомістю №ФФУ-008738 від 27.10.2017 року та випискою по рахунках від 27.10.2016 року. За таких умов суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь в подвійному розмірі компенсацію за не проведений розрахунок в день звільнення за 20 днів в розмірі 6\~901,78 грн., також в подвійному розмірі вихідну допомогу в розмірі 6556,70 грн. не може бути задоволена. У відповідності до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року № 4 (з наступними змінами) визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Так як позивач не довела в судовому засіданні вину відповідача у заподіянні їй моральної шкоди, не надала жодних доказів на її підтвердження позов в цій частині також не підлягає до задоволення. Приймаючи до уваги обставини справи і наявні у справі докази, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача. Суд вважає судовий збір віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed