Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання [PERSON] таким що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що на підставі ордеру вона отримала в користування квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира була надана на родину у кількості 3-х осіб, а саме: [PERSON] та двох її синів: [PERSON] та [PERSON] . На початку 2000 року між нею та її сином - [PERSON] склались неприязні стосунки, внаслідок чого вони перестали спілкуватись. [PERSON] з 2000 року у вказаній квартирі не проживає, не бере участі в утриманні житла. Станом на сьогоднішній день відповідач зареєстрований у вказаній квартирі, однак там не проживає. Особистих речей відповідача в квартирі немає. Ухвалою суду від 27 червня 2019 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 24 липня 2019 року. Протокольною ухвалою суду від 24 липня 2019 року підготовче засідання закрито та призначено справу до судового розгляду на 30 вересня 2019 року У судовому засіданні 30 вересня 2019 року позивач позовні вимоги підтримала просила суд задовольнити у повному обсязі, пояснивши, що [PERSON] є її рідним сином, який до 28 років проживав разом з нею у квартирі [ADDRESS] . В серпні місяці 2000 року пішов до магазину за хлібом та більше додому не повернувся. До поліції вона не зверталась. У судове засідання 30 вересня 2019 року відповідач не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомляв. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши докази, що є наявними у матеріалах справи, вислухавши думку позивача та пояснення свідків, повно і всебічно з`ясувавши обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] . виходячи з наступного. Судом встановлено, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується випискою із домової книги від 26 червня 2018 року. [PERSON] з 5 серпня 2000 року по теперішній час у вказаній квартирі не проживає, особистих речей у ній не має, про що складено мешканцями будинку [NUMBER] складено відповідний акт від 24 квітня 2017 року. У судовому засіданні 30 вересня 2019 року була допитана у якості свідка [PERSON] яка пояснила, що вона проживає у будинку [ADDRESS] . Її кухня знаходиться напроти квартири позивачки. У вказаному будинку свідок - [PERSON] знає всіх жильців, у тому числі і відповідача. Також зазначила, що [PERSON] зловживав спиртними напоями та постійно вчиняв конфлікти з позивачкою та ображав її. [PERSON] зазначила, що відповідача - [PERSON] вона не бачила вже 20 років, у вказаній квартирі він не проживає. У судовому засіданні 30 вересня 2019 року був допитаний у якості свідка [PERSON] , який зазначив, що він проживає зі своєю матір`ю [PERSON] . Відповідач є його рідним братом. Влітку 2000 року відповідач пішов із дому та більше не повернувся. Він звертався до моргу, але брата не знайшов. Ніяких відомостей про його місце знаходження не відомо. Коли брат проживав разом з ними, він постійно ображав матір та бив її. В суду немає підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених свідком, його пояснення відповідають та не суперечать обставинам, свідчення про які містяться в інших зібраних по справі доказах. Згідно з ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно з ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою. При цьому, в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних у кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Судом не встановлено обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали відповідачу у користуванні вищевказаним житлом, а також не встановлено обставин, які б дозволяли вважати, що право користування цим жилим приміщенням зберігається на законних підставах за відсутнім понад встановленого законом строку відповідачем. Відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин цивільної справи суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими і доведеними позивачем та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Outcome: approved