Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-03 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до [PERSON] про втрату права на користування жилим приміщенням. Позов мотивувала тим, що вона є власником квартири № 22 в будинку № 15 на вул. Миколайчука в м. Івано-Франківську. Відповідач є сином позивачки, зареєстрований у квартирі з 22.06.2007 року, однак з липня 2013 року не проживає в квартирі. Оскільки протягом тривалого часу відповідач не проживає за вище вказаною адресою, тому позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловою площею в квартирі № 22 в будинку № 15 на вул. Миколайчука в м. Івано-Франківську. Представник позивача та позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Просили позов задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечили. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомив. Свідок [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили те, що відповідач в квартирі позивачки не проживає з 2013 року. З урахуванням положень ст. 224 Цивільно-процесуального кодексу України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, позивача, покази свідка, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права користування нерухомим майном внаслідок чого [PERSON] позивається про його відновлення, шляхом визнання [PERSON], таким що втратив право користування житловим приміщенням. Як вбачається із договору дарування квартири та витягу з державного реєстру речових прав на нерухому майно про реєстрацію права власності, позивачу дійсно належить на праві приватної власності квартира № 22 в будинку № 15 на вул. Миколайчука в м. Івано-Франківську (а.с.4,5). Відповідач зареєстрований у житловому приміщенні за вказаною вище адресою, що підтверджується копією будинкової книги (а.с.7-8). Позивач вказує, що реєстрація у будинку відповідача перешкоджає здійсненню нею прав власника на вільне користування і розпоряджання майном. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Враховуючи, що квартира № 22 в будинку № 15 на вул. Миколайчука в м. Івано-Франківську належить позивачу на праві власності, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач не проживає в квартирі № 22 в будинку № 15 на вул. Миколайчука в м. Івано-Франківську, не несе витрати по утриманню житла, а тому його слід визнати таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 317, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88 ЦПК України,

Outcome: approved