Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом до [PERSON] , в якому зазначила, що з 14 червня 2008 року пребувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] . Відповідач за рішенням суду зобов?язаний до сплати аліментів на утримання малолітніх дітей в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до повноліття старшої дитини. 29 грудня 2014 року шлюб між сторонами розірвано, відповідач проживає окремо. З моменту ролучення відповідач жодного разу не бачився з дітьми, участі у їх вихованні не бере, їх фізичним, духовним та моральним розвитком не займається, матеріальної допомоги не надає. Має заборгованість із сплати аліментів, яка станом на 29 жовтня 2019 року складає 148912,45 грн. Відповідач самостійно припинив виконувати свої батьківські обов?язки, долею дітей та їх станом здоров?я, виховання та навчанням не цікавиться. Просить позбавити відповідача батьківських прав стосовно двох малолтініх дітей. Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, пояснила, що після припинення шлюбу з відповідачем останній не бажає бачитися з дітьми, на свята їх не вітає, на батьківські збори у дитячий садок та в школу не ходить, не надає згоду на виїзд дітей за кордон, дітьми не цікавиться. Просить позов задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Представник позивача підтримала позову заяву та викладені в ній обставини. Пояснила, що відповідач самоухилився від виконання батьківських обов?язків, з дітьми не спілкується, не приймає участі у їх вихованні та матеріальному утриманні, має значну заборгованість із сплати аліментів. Діти сторін талановиті, [PERSON] запрошували до Болгарії на виставку, однак вона не поїхала, оскільки батько не надав згоди на виїзд дитини за кордон. Відповідачу відомо про розгляд даної справи в суді, однак він байдуже ставиться до своїх обов?язків. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином, шляхом направлення судової повістки про виклик до суду за місцем проживання останнього, зареєстрованим у встановленому законом порядку, при цьому, будь - яких заяв про розгляд справи в його відсутності, відзиву на позов не надав. Представник третьої особи - виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради м. Кривого Рогу як Орган опіки та піклування в судове засідання не з?явився, про дату та час судового засідання повідомлений своєчасно і належним чином. 29 травня 2020 року надійшла заява відповідно до якої просять розглядати справу без участі представника органу опіки та піклування, заяв та клопотань по суті позовних вимог не мають. На підставі наявних у справі доказів, зі згоди позивача, суд постановляє заочне рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 лютого 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Ухвалено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено до підготовчого засідання. Ухвалою від 29 травня 2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Дослідив письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. Позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано на підставі рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 грудня 2014 року. Прізвище дружини після розірвання шлюбу - [PERSON] (а.с.13,14). Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.10,11). Позивач разом з дітьми зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.6-8), фактично проживають по [ADDRESS] (а.с.9). Відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.30). Згідно з виконавчим листом від 12.09.2013 року, виданим Інгулецьким районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання дітей у розмірі 1/ 3 частини заробітку (доходу). Станом на 31 жовтня 2019 року за відповідачем значиться заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 148912,45 грн (а.с.15-16). Позивач працює, отримує щомісячно заробітну плату (а.с.21-22). Із характеристики малолітніх [PERSON] та [PERSON] за місцем навчання, видно, що мати дітей приділяє достатньо уваги навчанню дітей, створила належні умови для навчання, виховання та всебічного розвитку дітей. Мати систематично відвідувала школу, була присутньою на батьківських зборах. Батько дітей [PERSON] успіхами дітей у навчанні не цікавився, з класними керівниками не спілкувався (а.с. 23-24). Згідно з рішенням Виконавчого комітету Інгулецької районної в місті ради від 18 березня 2020 року № 79, за результатами виходів за адресою реєстрації [PERSON] поспілкуватися з ним та з?ясувати його думку щодо позбавлення батьківських прав та ставлення до дітей не вдалося. Встановити факти про стан виконання або не виконання останнім батьківських обов?язків не виявилось за можливе, а тому виконавчий комітет Інгулецької районної в місті ради вирішив: вважати недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] (а.с.46). Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач і відповідач її куми, знайома з позивачкою з 2010 року. Вона проживає в одному під?їзді з відповідачем у справі на одній сходовій клітці. Їй відомо, що у позивача з відповідачем погані стосунки. Сину позивача [PERSON] було 9 місяців коли сторони розійшлися, [PERSON] з дітьми пішла від відповідача. Відповідач стосунків з дітьми не підтримує, не спілкується з ними, не приділяє батьківської уваги та піклування. [PERSON] скаржилась, що відповідач не допомагає матеріально утримувати дітей. [PERSON] раніше телефонувала батьку, останнім часом не телефонує, не бажає з ним спілкуватися. Вона бачила відповідача та повідомляла, що [PERSON] має намір позбавити його батьківських прав, на що останній цікавості не виявляв. Вона спілкується з [PERSON] , яка з дітьми проживає у своїх батьків. Позивач придбала власну квартиру, але не може зареєструвати в ній дітей, оскільки потрібна згода батька. [PERSON] талановита дитина, її запрошували на конкурси за кордон, але відповідач не дав згоди на виїз дитини за кордон. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач є її донькою та разом з дітьми проживає у їх квартирі. Відповідач після розлучення жодного разу не поцікавився дітьми, не телефонує їм, не вітає на дні народження, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Дітям потрібно зір лікувати, відповідач кошти не надає. Вони подарували позивачу квартиру, але зареєструвати в ній дітей не має можливості, оскільки відповідач не надає згоди. В їх під`їзді на першому поверсі проживають друзі відповідача, до яких він приходив, але до дітей на третій поверх не піднімався, дітьми не цікавиться. Вони в мережі інтернет виставляють досягнення дітей, але ні відповідач ні його рідня не цікавляться дітьми. [PERSON] запрошували на виставку в Росію до Санкт-Петербургу, але відповідач не надав дозволу на виїзд доньки. [PERSON] більше шести років не приймає участі у вихованні дітей. Із пояснень свідка [PERSON] слідує, що вона знайома зі сторонами близько 12 років та знає їх родину, спілкується з позивачкою. Їй відомо, що відповідач більше шести років з дітьми не спілкується, батьківські обов`язки не виконує. Діти відвідують різні гуртки, ходять в музичну школу, займаються плаванням, батько не цікавиться дітьми, їх не навідує. Не надав дозвіл на виїзд доньки за кордон. Діти часто хворіють, відповідач не надає кошти на їх лікування. Вона інколи бачить відповідача на вулиці, він здорова людина, але від інших чула, що він вживає наркотики. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є батьком позивача [PERSON] , відповідач його колишній зять. Після розірвання шлюбу, близько 6 років, донька зі своїми дітьми проживає разом з ними по [ADDRESS] де мають реєстрацію місця проживання. [PERSON] ніякої уваги дітям не приділяє, їх не навідує, не телефонує. Діти жодного разу не бачили батька. Діти мають проблеми із зором, двічі на рік проходять лікування. Відповідач матеріально не допомагає позивачу, байдуже ставиться до здоров`я дітей. Чинить перешкоди у виїзді дітей за кордон. Викладеним обставинам відповідають правовідносини, які врегульовані Сімейним Кодексом України. На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки і піклування, прокурор, а також сама дитина, що досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до норм Сімейного кодексу України кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Згідно із Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою ВР від 27 лютого 1991 року держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Декларація прав дитини, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно із ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, (далі - Конвенція) держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Підстави за яких мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав визначені в ст.164 СК України, в тому числі в зв`язку з ухиленням від виконання ними своїх обов`язків по вихованню дитини ( п.2 ч. 1 вказаної статті). Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту інтересів дитини, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування повинно вирішуватися лише після всебічного дослідження позицій сторін, насамперед, з`ясування ставлення батька до дитини. Пленум Верховного Суду України в пп. 15,16 постанови від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст.2 ЦПК України). За приписами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. З позовної заяви зрозуміло, що свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач після розірвання шлюбу між ними (рішення суду від 29 грудня 2014 року) у вихованні дітей участі не приймає, їх життям та станом здоров?я не цікавиться, має заборгованість зі сплати аліментів, матеріально не допомагає. Разом з тим, судом не встановлено, а позивачем не доведено фактів винної поведінки відповідача та свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками. Не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дітей той факт, що відповідач з ними не спілкується. Крім того, ст.19 Сімейного Кодексу України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Виконавчий комітет Інгулецької районної у місті ради в своєму рішенні від 18.03.2020 року зазначив, що вважає недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до його малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] . Такого висновку виконавчий комітет дійшов через те, що поспілкуватися з батьком дітей та з?ясувати його думку щодо позбавлення його батьківських прав та ставлення до дітей не вдалося, а отже встановити будь-які факти про стан виконання або не виконання [PERSON] батьківських обов?язків не було можливості. Суд вважає, що позбавлення [PERSON] батьківських прав на теперішній час не відповідає правовим позиціям Європейського суду з прав людини, оскільки підстави для вжиття такого крайнього заходу не підкріплені достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини; безспірні докази про свідоме, винне ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, та у чому ж полягає його винна поведінка суду не надані. Мотиви для позбавлення батьківських прав не є достатніми. Таким чином, позивач не надала суду достатніх доказів на підтвердження того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітніх дітей, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для підтвердження вказаних обставин, тому суд вважає, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, матері, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Вирішуючи даний спір, суд вбачає необхідність застосувати до відповідача заходи реагування, попередивши [PERSON] про необхідність зміни ставлення до своєї доньки, оскільки позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька так і для дитини, передбачені ст. 166 СК України. На підставі п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача.

Outcome: dismissed