Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаною заявою, обґрунтовуючи її тим, що [PERSON] є її рідною матірю, після смерті матері позивача, вона звернувся із заявою про прийняття спадщини, але враховуючи те що були відсутні правовстановлюючі документи на недобудований житловий будинок, була винесена постанова про відмову у вчинені нотаріальної дії. Також був виявлений факт про те, що у [PERSON] та її матері не співпадають прізвища у правовстановлюючих документах, а саме у різність прізвищ у свідоцтві про народження позивача та свідоцтві про смерть матері. У звязку з тим, що іншого способу захистити свої права у неї немає, вона вирішила звернутись до суду. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не зявився, але надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позов визнав в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач народилася 21.09.1959 року про що видано свідоцтво про народження серії І-ЖД № 448304 від 11.08.2015 року. (а.с. 7). У вищезазначеному свідоцтві про народження батьками позивача значаться [PERSON] та [PERSON], але в 1962 році батьки позивача розвелися і мати отримала паспорт на дошлюбне прізвище [PERSON]. (а.с. 12). 02.10.1979 року позивач вступила в шлюб та змінила прізвище з [PERSON] на прізвище чоловіка [PERSON] про що, свідчить свідоцтво про шлюб серії І-ЖД № 235226 від 06.08.2015 року (повторне) (а.с. 8). Свідок [PERSON] у судовому засіданні вказала, що знає дівоче прізвище позивача - Лупу, але після того, як позивач вступила у шлюб, вона змінила прізвища на [PERSON]. Відповідно п.\~1\~ч.\~1\~ст.\~315\~ЦПК України\~суд розглядає\~справи про\~встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Із викладеного вбачається, що факт родинних відносин між померлою та позивачем стверджується співпаданням зазначення їх родових прізвищ, які відображені в досліджених документах. Встановлення факту родинних відносин необхідно позивачу з метою отримання права на спадщину. Згідно роз'яснень, які містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (з подальшими змінами) в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, згідно зазначеного суд приходить до висновку, що [PERSON] дійсно є рідною матірю [PERSON] 21 лютого 2015 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 404629 від 23 лютого 2015 року. (а.с. 10). Після смерті матері позивача відкрилась спадщина у вигляді недобудованого житлового будинку по вулиці Шевченка, буд. 84-б в с. Великий Дальник, Біляївського р-н., Одеської області, спадкова справа № 725/2015, в якій спадкоємцем є лише позивач. (а.с. 88 100). [PERSON] склала заповіт № 2-50 від 20.02.2015 року, з яким позивач звернулась з заявою про прийняття спадщини до Четвертої Одеської державної нотаріальної контори, але в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на недобудований житловий будинок була винесена постанова № 2918/02-31 від 22.08.2015 року про відмову у вчинені нотаріальної дії. (а.с.92,101). Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З приписами ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявляти позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до\~ст.\~1216 ЦК України, права та обовязки фізичної особи, яка померла (спадкодавець), переходять до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення за заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені законодавством України. На підставі ст. 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Пунктом 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268-1270 ЦК України. Відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «[PERSON] Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховує позивач. Відповідно до\~ст.\~1\~«Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод»,\~Високі Договірні\~сторони гарантують\~кожному,\~хто перебуває\~під їхньою\~юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися. Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом встановлено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту прийняття в експлуатацію. Якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. У постанові Верховного суду України від 30.01.2013р. у справі № 6-168цс12 зроблено висновок, що майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою майна як обєкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомірність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Разом з цим, вказана вище правова позиція знайшла своє підтвердження у постанові Верховного суду України від 07.09.2016 р. по справі № 6-47цс16. Зокрема суд вказав, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки. Дослідивши докази по справі у сукупності з аналізом норм права, суд дійшов висновку про те, що у звязку з тим, що нерухоме майно ще не набуло статусу будинку, не можна визнати за позивачем право власності на будівельні матеріали у вигляді будинку, як зазначено в прохальній частині позову. В даному випадку нерухоме майно є сукупністю будівельних матеріалів, тому, у звязку з тим, що матеріалами справи доведено факт родинних відносин та право позивача на спадщину на вказане майно, позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial