Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказала, що на північному боці належного їй домоволодіння по вул. Кірова,15 в м. Коростишеві знаходиться вільна земельна ділянка комунальної власності орієнтовною площею 0,0800га. 30.08.2013 вона звернулась до [PERSON] міськради із заявою про надання дозволу на її оформлення у власність в порядку безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства і рішенням міськради від 25.10.2013 № 656 позивачу було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо вказаної земельної ділянки. Рішенням [PERSON] міскради від 06.11.2014 № 854 було продовжено дію рішення [PERSON] міськради № 656 від 25.10.2013. Проект землеустрою було виготовлено та 27.11.2014 позивач звернулась до [PERSON] міськради із заявою про його затвердження, однак міський голова повідомив про відкладення розгляду цього питання, оскільки [PERSON] повідомив про наміри оскаржити видані дозволи так як порушено право останнього на дану земельну ділянку, яке виникло на підставі рішення виконавчого комітету [PERSON] міськради від 14.05.1992 № 138 про надання дозволу на використання під город земельної ділянки площею 0,04га по вул. Кірова,15 в м. Коростишеві. Рішенням [PERSON] райсуду Житомирської області від 16.02.2016 визнано незаконним та скасоване рішення [PERSON] міськради № 1010 від 23.07.2015 в частині відмови позивачу в затвердженні проекту землеустрою. 14.03.2016 позивач повторно звернулась до [PERSON] міськради із заявою про затвердження проекту землеустрою і постійною комісією з питань земельних відносин, екології та використання природних ресурсів рекомендовано міській раді відмовити позивачу в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у зв»язку з наявними правами на дану земельну ділянку у [PERSON] та рекомендовано скасувати рішення міської ради № 656 від 25.10.2013 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою. Питання щодо затвердження проекту землеустрою було повторно винесене на розгляд 19 сесії міськради , однак рішення з цього питання не прийняте. Перешкодою в затвердженні проекту є рішення виконавчого комітету [PERSON] міськради № 138 від 14.05.1992. Вказане рішення позивач вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки у відповідності до ст. 19 ЗК України ( в ред.. 1992 року, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення) надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Громадяни, заінтересовані в одержанні земельних ділянок, звертаються з відповідним клопотанням до місцевої Ради, яка має право надавати земельні ділянки та розглядає клопотання у строк не більше місяця, дає дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується з власником землі або землекористувачем та подається до сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка розглядає його у місячний строк і в межах своєї компетенції приймає рішення про надання земель. У відповідності до п.17 ст. 19 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» (який був чинним на момент прийняття оскаржуваного рішення) регулювання земельних відносин відповідно до законодавства здійснюється виключно на пленарних засіданнях Ради народних депутатів. Відповідно до ст. 22 Земельного кодексу України ( в ред. 1992 року, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або користування землею забороняється. Таким чином оскаржуване рішення прийняте за відсутності повноважень виконкому на регулювання земельних відносин. Земельна ділянка надана в користування без проекту її відведення, межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) не встановлені і відповідно право користування спірною земельною ділянкою у [PERSON] не виникло і відповідно оскаржуване рішення є незаконним та підлягає скасуванню. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, суду пояснили, що позивач на даний час немає можливості вирішити питання щодо отримання земельної ділянки у власність через наявність рішення виконавчого комітету [PERSON] міськради від 14.05.1992 № 138, яке є незаконним, так як виконавчий комітет не був наділений повноваженнями щодо вирішення питань передачі землі у користування, а такі повноваження мала виключно сесія міської ради. Крім того будь якої техдокументації відповідачем [PERSON] не виготовлялось, межі земельної ділянки в натурі не встановлювались. Про існування оскаржуваного рішення позивач дізналась лише в листопаді 2014, коли [PERSON] надав його до міської ради. Просять позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] міськради позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що оскаржуване рішення ніяким чином не впливає на права позивача. Разом з цим пояснила, що питання передачі спірної земельної ділянки позивачу не вирішується із-за наявності оскаржуваного рішення. Просить відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що спірною земельною ділянкою він користується з 1992 року, якою раніш користувалась його мати. Просить відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані сторонами докази, на засадах змагальності, в межах позовних вимог вважає, що позов підлягає до задоволення. Так, судом встановлено, що позивач 30.08.2013 звернулась до [PERSON] міськради із заявою про надання дозволу на оформлення у власність в порядку безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки, яка розташована на північному боці належного позивачу домоволодіння по вул. Кірова,15 в м. Коростишеві орієнтовною площею 0,0800га. і рішенням [PERSON] міськради від 25.10.2013 № 656 позивачу було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо вказаної земельної ділянки. Рішенням [PERSON] міскради від 06.11.2014 № 854 було продовжено дію рішення [PERSON] міськради № 656 від 25.10.2013. Проект землеустрою було виготовлено та 27.11.2014 позивач звернулась до [PERSON] міськради із заявою про його затвердження, однак вирішення вказаного питання було відкладено, оскільки [PERSON] надав рішення виконавчого комітету [PERSON] міськради від 14.05.1992 № 138 про надання йому дозволу на використання під город земельної ділянки площею 0,04га по вул. Кірова,15 в м. Коростишеві. Рішенням [PERSON] райсуду Житомирської області від 16.02.2016 визнано незаконним та скасоване рішення [PERSON] міськради № 1010 від 23.07.2015 в частині відмови позивачу в затвердженні проекту землеустрою. 14.03.2016 позивач повторно звернулась до [PERSON] міськради із заявою про затвердження проекту землеустрою і постійною комісією з питань земельних відносин, екології та використання природних ресурсів рекомендовано міській раді відмовити позивачу в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у зв»язку з наявними правами на дану земельну ділянку у [PERSON] та рекомендовано скасувати рішення міської ради № 656 від 25.10.2013 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою. Питання щодо затвердження проекту землеустрою було повторно винесене на розгляд 19 сесії міськради, однак рішення з цього питання не прийняте. Таким чином, перешкодою в затвердженні проекту землеустрою на вищевказану земельну ділянку є рішення виконавчого комітету [PERSON] міськради № 138 від 14.05.1992. У відповідності до ст. 19 ЗК України ( в ред. 1992 року, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення) надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Громадяни, заінтересовані в одержанні земельних ділянок, звертаються з відповідним клопотанням до місцевої Ради, яка має право надавати земельні ділянки та розглядає клопотання у строк не більше місяця, дає дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується з власником землі або землекористувачем та подається до сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка розглядає його у місячний строк і в межах своєї компетенції приймає рішення про надання земель. У відповідності до п.17 ст. 19 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» (який був чинним на момент прийняття оскаржуваного рішення) регулювання земельних відносин відповідно до законодавства здійснюється виключно на пленарних засіданнях Ради народних депутатів. Відповідно до ст. 22 Земельного кодексу України ( в ред. 1992 року, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або користування землею забороняється. Враховуючи викладене, то судом встановлено, що оскаржуване рішення прийняте за відсутності повноважень виконкому на регулювання земельних відносин. Земельна ділянка надана в користування без проекту її відведення, межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) не встановлені і відповідно право користування спірною земельною ділянкою у [PERSON] не виникло та оскаржуване рішення є незаконним, підлягає скасуванню, як таке, що прийняте з порушенням вимог ст. 19 ЗК України ( в ред. 1992 року, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення). Надане відповідачем [PERSON] рішення [PERSON] міськради від 23.12.1994 року «Про передачу повноважень, щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок виконкому міської Ради народних депутатів», яким передано виконкому міської Ради народних депутатів повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок, передбачених ст.ст. 19,31,56 Земельного кодексу України, судом не приймається як достатній доказ в заперечення позовних вимог, оскільки це рішення було прийняте в 1994 році, а оскаржуване рішення виконкому прийняте в 1992 році. Про наявність такого рішення міськради щодо передачі відповідних повноважень виконкому в 1992 році суду будь-яких доказів не надано. Про існування оскаржуваного рішення позивач дізналась в листопаді 2014, коли [PERSON] надав його до [PERSON] міської ради, а з позовною заявою звернулась до суду 31.10.2016 року, тобто в межах строку позовної давності. У відповідності до ст. 88 ЦПК України підлягає до стягнення з відповідачів [PERSON] міськради та [PERSON] на користь позивача 551грн.20 коп. сплаченого судового збору в рівних частках по 275грн. 60 коп. з кожного. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст.19, 22 ЗК України ( в ред. 1992 року), ст. 19 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» (який був чинним на момент прийняття оскаржуваного рішення),

Outcome: approved