Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів. В судовому засіданні позивачем уточнено позовні вимоги. В обґрунтування позову зазначила, що з відповідачем перебувала у шлюбу, від якого народились син [PERSON], [INFO] та донька [PERSON], [INFO]. Шлюб з відповідачем було розірвано. Рішенням суду з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дітей. Донька [PERSON] з дня розлучення по сьогодні мешкає разом з нею та перебуває на її утриманні. Також зазначила, що до законодавства внесли зміни, якими визначено, що мінімальний розмір аліментів не може бути меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З часу винесення судом рішення зросли ціни на комунальні послуги, які вона сплачує самостійно, хоча електроенергія та газ потрібні для проживання дитини. Також, зросла вартість продуктів харчування та потреби дитини. Вона не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за донькою [PERSON] до 14 років, яка хворіє, потребує догляду та навчання вдома. Тому, просить суд збільшити розмір аліментів на утримання доньки [PERSON], та стягнути з відповідача на її користь аліменти в розмірі 1/3 частини від усіх видій його заробітку, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку, до повноліття дитини. Позивач в судовому засіданні уточнила позовні вимоги та просила суд задовольнити позов в повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просила суд відмовити в задоволені позову. Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11.07.1992 року між [PERSON] та [PERSON] (прізвище змінено - [PERSON]) було укладено шлюб, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.11.2011 року (а.с. 6-7). Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01.08.2011 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та доньки [PERSON], [INFO]. Рішення не оскаржено та набрало законної сили 10.08.2011 року (а.с. 8-9). З довідки про реєстрацію місця проживання особи від 13.04.2018 року № 1592 слідує, що [PERSON], мешкає разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). За змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з положеннями статті 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року №037-VIII частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, вказаним законом збільшено мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів на дитину (дітей), суд не може визначити їх розмір на одну дитину менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (до внесення змін у статтю 182 СК України - 30%). Статтею 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Тобто, суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий визначено законом. Визначаючи розмір аліментів, суд враховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначено законом (ч. 2 ст. 182 СК України). Таким чином, збільшення мінімального розміру аліментів на одну дитину, який визначено законом, не є підставою для пред'явлення позову про зміну розміру аліментів. Також, слідує відмітити що саме така правова позиція Верховного Суду, висловлена в постанові від 04.07.2018 року за результатами розгляду провадження за № 61-7584св18. Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з частинами 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування. [PERSON] не надано суду жодного доказу, який відповідно до ст. 192 СК України підтвердив підставу для ухвалення судом рішення про збільшення розміру аліментів, а твердження позивача про необхідність збільшення розміру аліментів, у зв'язку із внесенням змін до законодавства та значного зростання комунальних платежів, не є підставою для збільшення розміру аліментів. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено імперативний обов'язок щодо доказування і подання доказів у цивільному процесі, а саме зазначеною нормою вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зокрема, згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Аналізуючи викладене, суд приходить висновку про відмову [PERSON] в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір віднести на рахунок держави. На підставі вище викладеного,

Outcome: dismissed