Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по аліментам та пені в зв»язку з невиконанням обов»язку по сплаті аліментів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач перебували у шлюбі, який був розірваний 08.04.2010 р. [INFO] р. у сторін народилась дитина - [PERSON]. Відповідно до рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 23.09.2010 р. з відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини в розмірі 500 гривень, починаючи з червня 2010 р. З лютого 2011 р. відповідач проводив лише часткову сплату нарахованих аліментів в зв»язку з чим станом на 08.05.2018 р. заборгованість по сплаті аліментів становить 24935 гривень 10 копійок. На момент пред»явлення позову між сторонами не досягнуто згоди щодо утримання дитини та її виховання. В зв»язку з неналежним виконанням відповідачем свого обов»язку по сплаті аліментів позивач просить в судовому порядку стягнути суму заборгованості по аліментам та пеню за період з лютого 2014 р. по квітень 2018 р., яка становить 7750 гривень. Представник позивача в ході судового розгляду підтримала позовні вимоги і обґрунтування позову, та просила його задовольнити, посилаючись на неналежне виконання відповідачем свого обов»язку щодо сплати аліментів, в зв»язку з чим виникла заборгованість. Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи на те, що заборгованість виникла в зв»язку з тим, що позивач не повідомила йому реквізити для перерахування аліментів. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 17.07.2004 р. між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис № 1240 Центральним відділом реєстрації шлюбів м.Києва з державним Цетром розвитку сім»ї у м.Києві. Даний шлюб було розірвано 08.04.2010 р., що підтверджується копією Свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] Відповідно до рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 23.09.2010 р. з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини в розмірі 500 гривень, починаючи з червня 2010 р. Судом встановлено, що відповідач належним чином не виконував свій обов»язок по сплаті аліментів, в зв»язку з чим станом на 07.05.2018 р. заборгованість по аліментам становить 24935,10 гривень, що підтверджується розрахунком заборгованості, проведеним державним виконавцем в межах виконавчого провадження № ВП 44347464. Посилання відповідача на те, що дана заборгованість виникла в зв»язку з тим, що позивач не повідомила йому реквізита, за якими перераховувати аліменти, не можуть бути прийняті судом, оскільки в даному випадку сплата аліментів повинна відбуватись відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» і перераховуватись на рахунок, зазначений державним виконавцем. В ході розгляду справи судом встановлено, що заборгованість відповідача по сплаті аліментів була погашена 21.05.2018 р. зазначені обставини не оспорювались представником позивача. Відповідно до ст.180 СК України закон покладає на батьків обов»язок утримувати своїх дітей з моменту їх народження та до досягнення дітьми повноліття. У разі ухилення від утримання дитини аліменти стягуються у судовому порядку у розмірі, який буде визначено судом. Відповідно до ст.ст. 191, 201 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред»явлення позову. За кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, видається один виконавчий лист (ч.2 ст.368 ЦПК України). Згідно з ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цьогоЗакону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 196 СК України ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин) при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки ( пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки ( пені), визначена у статті 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-149цс14, оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, то при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. В постановах Верховного Суду України за 2015, 2016 роки була висловлена інша правова позиція, відповідно до якої сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались ( постанови Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-94цс15; від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16; від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16). Однак, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц Велика Палата визнала за необхідне відійти від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року справі № 6-94цс15 та наступних постановах, виходячи із того, що у статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Отже, зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Оскільки відповідачем на момент розгляду справи заборгованість була погашена і зазначені обставини не оспорювались стороною, суд вважає, що вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню. Вимоги позивача про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів за період з лютого 2014 р. по квітень 2018 р. підлягають задоволенню в межах заявлених позовних вимоги, хоча даний розрахунок проведений виходячи з розміру заборгованості за місяць, в якому аліменти не сплачувались, помноженої на кількість днів у цьому місяці. Однак, в силу принципу диспозитивності судового процесу, суд позбавлений можливості вийти за межі заявлених вимог, а тому, пеня підлягає стягненню лише в розмірі, заявленому позивачем при зверненні до суду. Враховуючи викладене, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України і вважає за необхідне стягнути з відповідача судові витрати у справ.

Outcome: partial