Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

Позивач звернувся із позовом до Виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради про стягнення шкоди за втрату можливості отримання соціального житла. Вимоги позовної заяви обґрунтовує тим, що рішеннями Володимир-Волинського міського суду від 05.12.1989 року та 11.03.1999 року її матір [PERSON] та батька [PERSON] позбавлено батьківських прав щодо дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . З 25.12.1989 року по 01.09.1999 року вона перебувала у Володимир-Волинській школі-інтернаті, де і була зареєстрована. З 1999 року вона отримала статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Виконавчим комітетом Володимир-Волинської міської ради її не було поставлено на квартирний облік як дитину, позбавлену батьківського піклування, внаслідок чого вона не отримала житлового приміщення, що передбачено для дитини, яка позбавлена батьківського піклування та втратила право на отримання соціального житла. Оскільки працівники Виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради не поставили її у позачергову квартирну чергу, як дитину, що позбавлена батьківського піклування і вона втратила право на отримання житлового приміщення, тому просить стягнути із Виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради майнову шкоду, завдану їй за втрату можливості соціального житла через службову недбалість її працівників у розмірі 341 700 грн, а також моральну шкоду в розмірі 500 000 гривень. 10.08.2020 року представником Виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради подано заперечення проти позову, в якому відповідач зазначає, що [PERSON] 29.09.1994 року набула на праві спільної сумісної власності квартиру по [ADDRESS] в порядку приватизації квартир державного житлового фонду. Вданому помешканні вона проживала до направлення до загальноосвітньої школи-інтернат І-ІІІ ступенів для дітей сиріт і дітей, що залишилися без піклування батьків м. Володимир-Волинський. 20.08.2002 року [PERSON] знялась з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Зазначають, що постановою КМУ «Про поліпшення виховання, навчання, соціального захисту та матеріального забезпечення дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування» від 05.1994 року №226 (котра діяла на момент виникнення спірних правовідносин) не передбачено забезпечення соціальним житлом дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Крім того, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, щодо завдання їй збитків у результаті порушення її прав та вчинення службової недбалості працівниками виконавчого комітету. Позов не визнають та просять відмовити у його задоволенні повністю. Позивач в судове засідання не з`явилась, однак подала заяву в якій просить розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, подала заяву в якій просить розгляд справи проводити у її відсутності, а у задоволенні позову відмовити. Дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Встановлені судом фактичні обставини справи. Рішенням Володимир-Волинського міського народного суду Волинської області від 05.12.1989 р. [PERSON] позбавлено батьківських прав щодо дочки [PERSON] , [INFO] , дочки [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Вирішено передати дітей на піклування органам опіки та піклування. Довідкою директора Володимир-Волинської спеціалізованої школи-інтернат від 09.10.2017 підтверджується, що [PERSON] з 25.12.1989 по 01.09.1999 перебувала у даному навчально-виховному закладі, як дитина позбавлена батьківського піклування. Із довідки служби у справах дітей виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області від 10.03.2017 вбачається, що [PERSON] до направлення її у Володимир-Волинську школу-інтернат проживала та була зареєстрована по [ADDRESS] . Розпорядженням Володимир-Волинської міської ради народних депутатів від 29.09.1994 №30 «Про приватизацію квартир державного житлового фонду» підтверджується, що [PERSON] разом із [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є співвласником кв. [ADDRESS] . Із довідки Державної міграційної служби України встановлено, що [PERSON] 20.08.2002 знята з реєстрації по [ADDRESS] . Таким чином, [PERSON] на час закінчення навчання у школі-інтернат була забезпечена житлом, оскільки являлась співвласником кв. [ADDRESS] та була зареєстрована у цьому житлі. Крім цього судом встановлено, що у 2017 році [PERSON] зверталась із позовом до Володимир-Волинської міської ради про стягнення компенсації за втрату можливості отримання соціального житла та доходу від здачі в оренду житлового приміщення. Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 17.10.2017 було відмовлено у задоволенні позову, котре було предметом апеляційного та касаційного розгляду та залишено без змін, і під час розгляду цієї справи було встановлено вищенаведенні обставини. Норми права, які застосував суд при вирішення спору та мотиви суду. Відповідно до ст. 46 ЖК України, в редакції, котра була чинною на час виникнення спірних правовідносин, поза чергою жиле приміщення надається особам, які повернулися з державного дитячого закладу, від родичів, опікуна чи піклувальника, громадянам, незаконно засудженим і згодом реабілітованим, при неможливості повернення займаного раніше жилого приміщення. З аналізу даної норми вбачається, що позачергово жиле приміщення надається особам, котрі повернулись з державного дитячого закладу, за умови неможливості їхнього повернення у раніше займане приміщення. В обгрунтування позовних вимог як на підставу задоволення позову позивач посилається на ту обставину, що після закінчення школи-інтернат вона не могла повернутись у раніше займане житлове приміщення, оскільки там проживав її батько, котрий чинив перешкоди у користуванні житлом, а тому відповідач повинен був надати їй позачергово житло, як дитині позбавленої батьківського піклування. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте позивач на якого покладається обов`язок довести обставину неможливості її повернення у раніше займане житло, як підставу надання позачергового житла, не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували створення її батьком перешкод у користуванні їй житловим приміщенням по [ADDRESS] , як на момент завершення навчання позивача у школі-інтернат, так і після завершення такого навчання у даному закладі. Також суду не надано інших доказів, що підтверджують неможливість повернення позивача у раніше займане житло з інших підстав. Таким чином, позивач не довів обставину неможливого повернення її після закінчення школи-інтернат у раніше займане нею житлове приміщення. Крім цього, на час виникнення спірних правовідносин нормативно правове регулювання діяльності органів опіки та піклування щодо забезпечення прав та інтересів дітей, позбавлених батьківського піклування визначалось Правилами опіки та піклування від 26.05.1999 р.(далі - Правила). Відповідно до п. 1.3., 1.4. цих Правил органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Безпосереднє ведення справ щодо опіки і піклування покладається у межах їх компетенції на відповідні відділи й управління місцевої державної адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчих комітетів міських чи районних у містах рад. Згідно з п. 1.7. Правил органи опіки та піклування вирішують питання щодо забезпечення житлом дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, які закінчили навчально-виховні заклади і не мають житла. У п. 3.6. Правил визначено, якщо над дітьми, які виховуються у навчально-виховних закладах для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, опікуни (піклувальники) не призначені, то виконання обов`язків опікунів і піклувальників від імені держави здійснюють ці установи в особі керівників цих установ. Судом встановлено, що позивача на підставі рішення суду від 05.12.1989 передано на піклування органам опіки та піклування та влаштовано у Володимир-Волинську школу-інтернат, як дитину позбавлену батьківського піклування, без призначення опікуна та піклувальника. Враховуючи, що позивач виховувалась у навчально-виховному закладі для дітей, позбавлених батьківського піклування і їй не призначався опікун та піклувальник, тому згідно з п. 3.6. Правил, на період перебування позивача у цьому закладі, керівник цієї установи здійснював обов`язки опікуна та піклувальника щодо позивача та на якого покладено обов`язок захищати її права та інтереси. Крім того, п. 6.1., 6.2. Правил передбачено, що на органи опіки та піклування покладається обов`язок вирішувати питання щодо збереження за неповнолітніми житла, а також щодо забезпечення житлом дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, які закінчили навчально-виховні заклади і не мають житла. Дітям-сиротам і дітям, позбавленим батьківського піклування, після закінчення (припинення) перебування в державному дитячому закладі, повернення від опікуна (піклувальника), родичів, батьків-вихователів чи прийомних батьків у разі відсутності в них житла житлове приміщення надається позачергово згідно із ст.ст. 46, 71 Житлового кодексу України. У п. 6.5. Правил передбачено, що саме орган опіки та піклування приймає рішення, зазначені в п.п.6.1, 6.2 цих Правил. З аналізу змісту наведених норм, суд прийшов до висновку, що на час виникнення спірних правовідносин, до повноважень виконавчого комітету Володимир-Волиньської міської ради, як органу опіки та піклування, входило прийняття рішень про необхідність забезпечення позачерговим житлом дітей, позбавлених батьківського піклування, які закінчили навчально-виховні заклади, за умови, що вони не мають житла. Оскільки позивач на час закінчення навчально-виховного закладу мала житло, оскільки була співвласником кв. [ADDRESS] та була зареєстрована у цьому житлі, а тому у Виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради були відсутні підстави для прийняття рішення про забезпечення позивача позачерговим житлом, як дитину позбавлену батьківського піклування. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що відповідач не порушив прав та інтересів позивача, не заподіяв позивачу майнову та моральну шкоду, а тому вимоги про стягнення із відповідача майнової та моральної шкоди є безпідставними і не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed