Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона є власником будинку [ADDRESS] . Будинок належить позивачу на праві приватної власності, згідно договору-купівлі продажу житлового будинку від 27 травня 1992 року, посвідченого державним нотаріусом Добропільської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №1369. На теперішній час відповідач зареєстрований у вищезазначеному будинку, однак з 23.10.2003 року не проживає в ньому, оскільки виїхав на постійне місце проживання до Франції, точне місце знаходження відповідача їй невідоме. Факт того, що відповідач не проживає в зазначеному жилому приміщенні, підтверджується актом від 03.07.2020 року. Таким чином, оскільки відповідач не проживає в будинку більше сімнадцяти років, не вносить плату за користування жилим приміщенням і житлово-комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню спірного будинку та не приймає участі у спільному побуті, він вважається таким, що втратив право користування житлом. Позивач в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Від представника позивача в матеріалах справи міститься заява, в якій просив розглянути справу без участі позивача. Позовні вимоги підтримують у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом оголошення на офі\-цій\-но\-му пор\-талі Су\-до\-вої вла\-ди Укра\-ї\-ни. Доказів поважності своєї неявки або заяви про розгляд справи у відсутність відповідача до суду не надано. Відзиву відповідача на позовну заяву до суду не надходило. З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. На підставі ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за умови належного повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання, неявки останнього в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, неподання ним відзиву і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених вимог Закону, суд вбачає за можливе розглянути справу без відповідача і винести заочне рішення. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Свій висновок суд обґрунтовує наступним: Судом встановлено, що позивач [PERSON] 27 травня 1992 року придбала житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Другої Добропільської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 1369 (а.с. 11). Як вбачається з матеріалів справи, а саме з довідки, виданої Ганнівською сільською радою від 02.07.2020 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , 1937 року народження, [PERSON] , 1986 року народження, [PERSON] , 1983 року народження. (а.с. 23). Окрім того, факт реєстрації [PERSON] підтверджується довідками з Ганнівської сільської ради від 02.07.2020 року та від 23.07.2020 року (а.с. 24,34). Актом сільського голови Тихонова Л.Т. за участю мешканців буд. [ADDRESS] [PERSON] та буд. [ADDRESS] [PERSON] , підтверджено, що [PERSON] зареєстрований адресою: [ADDRESS] , але не проживає за цією адресою з 23.10.2003 року по теперішній час. (а.с. 25). Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16. Факт реєстрації відповідача у належній позивачу квартирі обмежує його права як власника розпоряджатись цим майном на свій власний розсуд. За ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права або інтересу. Позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування належним їй житлом. Ці позовні вимоги відповідають нормам житлового законодавства. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З урахуванням сукупності досліджених доказів, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням, і будучи зареєстрованим у чужому будинку, безсумнівно порушує права власника цього майна. Тому заявлені позовні вимоги підлягають повному задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved