Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності 1/2 частки на квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 08.04.1987 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 19.10.2006 року було розірвано. За час спільного проживання відповідач [PERSON] став членом житлово-будівельного кооперативу № 238 і отримав право користування квартирою, за адресою: [ADDRESS]. Так, 22.12.1993р. [PERSON] за їхні спільні кошти вніс перший пайовий внесок за квартиру в розмірі 5 500 000 карбованців, а 04.10.1994 року ними було повністю сплачено пайовий внесок за квартиру в сумі 11 870 000 крб. Відповідно до ст.22 КпШС УРСР (чинного на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. 24.04.2008 року на підставі свідоцтва про право власності на квартиру [NUMBER] від 18.01.2008 року виданим на підставі наказу управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, за відповідачем на праві приватної власності було зареєстровано спірну квартиру, як члену житлово-будівельного кооперативу. Враховуючи той факт, що в даній квартирі починаючи із 1997 року зареєстровані вона та її колишній чоловік (відповідач), вважає, що має право на часку у квартирі, що жодного разу не заперечувалось та визнавалось [PERSON], оскільки це є її єдиним житлом, в якому вона постійно проживає. За наведеного просить захистити її житлові та майнові права в судовому порядку. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча згідно ст.76 ЦПК України належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, а тому, згідно ст.ст. 169, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу заочно, у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. У зв'язку з неявкою сторін та з врахуванням поданої представником позивача заяви фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Спірні відносини врегульовані нормами КпШС України (в редакції від 20.06.1969р.), нормами ЦК УРСР (в редакції 1963р.), нормами Закону України «Про власність», які діяли на час виникнення права власності подружжя на спірну квартиру. Судом встановлено, що 08 квітня 1987 року, між мною сторонами [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований у Вузлівській сільській Раді Радехівського району Львівської області за актовим записом № 6. Однак, з часом, сімейні відносини сторін погіршились, спільне життя не склалося, у зв'язку з чим, Сихівським районним судом м.Львова від 19 жовтня 2006 року, за заявою [PERSON], шлюб між сторонами було розірвано. Також встановлено, що за час перебування у шлюбі, відповідач [PERSON] став членом житлово-будівельного кооперативу № 238 та отримав право користування квартирою, за адресою: [ADDRESS]. Так, 22 грудня 1993 року відповідач [PERSON] за спільні кошти подружжя вніс перший пайовий внесок за згадану квартиру в розмірі 5 500 000 карбованців, а 4 жовтня 1994 року сторонами було повністю сплачено пайовий внесок за квартиру в сумі 11 870 000 крб. Як вбачається з свідоцтва про право власності на квартиру [NUMBER] від 18 січня 2008 року виданого на підставі наказу управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, 24.04.2008 року за відповідачем [PERSON] на праві приватної власності було зареєстровано квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], як члену житлово-будівельного кооперативу. Відповідно до ст.22 КпШС УРСР від 20.06.1969р. № 2006-VII, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічні положення викладено в новій редакції СК України, зокрема у ст.57 визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Статтею 23 КпШС УРСР (в редакції 1969 року) встановлено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. За змістом положення ч.1 ст.29 КпШС УРСР (в редакції 1969 року), у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Як роз'яснено в п.6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» від 18.09.1987р. № 9, при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватися ст.146 ЖК України, ст.15 Закону України «Про власність» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), п.43 Примірного статуту ЖБК, враховуючи таке, що при розгляді справ у спорах про жилу площу в будинках ЖБК пай, внесений подружжям у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном (якщо інше не буде встановлено письмовою згодою між ними) і у випадку розірвання шлюбу підлягає поділу на загальних підставах. Відтак, в силу наведених вище положень закону та обставин справи, квартира [ADDRESS] починаючи з 1997 року являється спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON], підстав для невизнання даного факту судом не встановлено. Відповідно до ст.28 КпШС УРСР (в редакції 1969 року) в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Судом встановлено, що сторони шлюбний договір (шлюбний контракт) не укладали, будь-яка інша домовленість між ними про визначення інших часток, ніж рівних, у праві спільної сумісної власності подружжя, не була досягнута. Правові підстави для відступу від рівності часток подружжя судом не здобуто. З огляду на вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що позов є підставним та обгрунтованим, а відтак підлягає до задоволення шляхом визнання за позивачем право власності 1/2 частки на квартиру [ADDRESS]. На підставі ст.15 Закону «Про власність», ст.ст. 22, 23, 29 КпШС України (в редакції від 20.06.1969р. № 2006-VII) та

Outcome: approved