Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом, який в подальшому уточнила та обґрунтовувала тим, що 20.01.2006 року між сторонами було укладено шлюб. За період шлюбу в них народилась донька [PERSON], [INFO], яка проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Шлюбні відносини не склалися, у зв'язку з чим, 09.04.2008 року шлюб було розірвано. Відповідач ухиляється від виконання свого обов'язку щодо утримання дитини, не зважаючи на те, що працює та має можливість надавати матеріальну допомогу. У зв'язку з вищевикладеним, позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/6 частини від заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Позивач в судове засідання не з'явилась, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Від представника відповідача [PERSON] надійшли письмові заперечення по справі та заява, згідно з якою просив розглядати справу за його відсутності. Заперечення представника відповідача обгунтовані тим, що уточнені позовні вимоги не відповідають ст. ст. 175, 176 ЦПК України, оскільки зміни законодавства щодо можливості стягнення 50 % замість 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку набули чинності 08.07.2017 року, та не мають за жодних обставин зворотної дії у часі, при цьому прямої вказівки на можливість пом'якшення чи скасування цивільної відповідальності діюча ст. 182 СК України не містить тому і не має зворотної дії у часі. Таким чином, представник відповідача не заперечував щодо стягнення аліментів на утримання доньки в розмірі 1/6 частини, але не менш, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, давши відповідну правову оцінку зібраним у матеріалах справи доказам, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтва про шлюб, актовий запис № 15 (а.с. 6) 20 січня 2006 року сторони зареєстрували шлюб. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER], актовий запис №340 (а.с. 8), 10 травня 2006 року в них народилась донька [PERSON], батьком якої записаний відповідач по справі. Шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 7). Дитина на теперішній час мешкає разом із матір'ю та перебуває на її утриманні. Крім того згідно зі свідоцтв про народження (а.с. 23,24) відповідач записаний батьком малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON] Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року) (надалі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також на положення ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Так, статтею 23 Конвенції про права дитини, встановлено, що дитина має вести повноцінне і достойне життя в умовах, які забезпечують її гідність, сприяють почуттю впевненості в собі і полегшують її активну участь у житті суспільства. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. 08.07.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 102 від 08.06.2017, яким внесено зміни до ч.2 ст.182 СК України, відповідно до якої розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, при визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, з метою недопущення порушення прав дитини, враховуючи зміни до Сімейного кодексу України, яким передбачено, що розмір аліментів не може бути меншим за 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України), суд не може прийняти до уваги заперечення представника відповідача щодо відсутності підстав для зворотної дії закону у часі, оскільки рішення суду не ухвалено, між тим відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. На підставі вищевикладеного, враховуючи, що відповідач є здоровою, працездатною особою, на його утриманні, крім спільної дитини з позивачем, перебуває ще двоє малолітніх дітей, тому суд вважає за можливе визначити розмір аліментів в 1/6 частині з усіх видів його заробітку (доходу) до досягнення донькою повноліття, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки саме такий розмір призначених аліментів буде виправданий дійсними потребами, обумовлений фактичними обставинами справи та сприятиме меті зобов'язання щодо утримання. Оскільки дане рішення ухвалюється на користь позивача, яка звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», він підлягає стягненню з відповідача в дохід держави в розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved