Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання договору дарування дійсним та визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [INFO] померла [PERSON] - мати позивача. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді права власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] . За час життя [PERSON] залишила заповідальне розпорядження на користь сторін, заповіт посвідчений 14 червня 2004 року та зареєстрований в реєстрі за № 1375, яким заповідала усе належне їй майно позивачу та відповідачу в рівних частках кожному. У встановлений законом строк, позивач звернулась до Ренійської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, а відповідач звернувся із заявою про відмову від спадщини на користь позивача. В подальшому при зверненні до нотаріальної контори, позивачу було надано перелік документів, які необхідно надати для отримання свідоцтва про право на спадщину на вищезазначене спадкове майно, однак надати оригіналів правовстановлюючих документів позивач не змогла, з причини їх втрати спадкодавцем. З зазначених підстав державний нотаріус Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області склала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Крім того, 25 листопада 2019 року відповідач подарував позивачу, належну йому на праві власності Ѕ частку квартири [ADDRESS] . Того ж дня сторони уклали відповідний договір дарування з додатком до нього, предметом якого є вищевказана Ѕ частка квартири. На виконання договору відповідач подарував позивачу належну йому складову частку квартири [ADDRESS] , а позивач прийняла у дар зазначену складову частину нерухомого майна, про що засвідчено сторонами у додатковому акті прийому-переданні від 25 листопада 2019 року. Таким чином сторони домовились про усі суттєві умови договору. Крім того відбулось повне виконання договору, відповідач передав у власність обумовлене у договорі дарування нерухоме майно, а позивач прийняла його, почала ним користуватись та нести витрати на його утримання, тобто фактично вступила в управління та володіння нерухомим майном. Сторони також домовились що посвідчать договір дарування в нотаріальному порядку. Однак на вимогу позивача до відповідача про укладення договору дарування в нотаріальному порядку останній не реагує, відмовляється від зустрічі, мотивуючі тим, що документи виготовляються. Тому позивач вважає, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору. Позивач у судове засідання не з`явилась, від представника позивача - адвоката Златі Н.С. до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, позов підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про визнання позовних вимог, в якій також просив розглянути справу за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, [INFO] померла [PERSON] - мати сторін. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді права власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] . За час життя [PERSON] залишила заповідальне розпорядження на користь сторін, заповіт посвідчений 14 червня 2004 року та зареєстрований в реєстрі за № 1375, яким заповідала усе належне їй майно позивачу та відповідачу в рівних частках кожному. У встановлений законом строк, позивач звернулась до Ренійської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, а відповідач звернувся із заявою про відмову від спадщини яка відкрилась після смерті [PERSON] на користь позивача. Частиною 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Прийняття спадщини є фактом, який відображає волю спадкоємця отримати майно після смерті спадкодавця. Тобто позивач прийняла спадщину в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України, оскільки її воля, як спадкоємиці за заповітом, була виражена у її діях щодо подачі відповідної заяви до нотаріуса. Через деякий час, відповідно до вимог чинного законодавства, позивач звернулась до державної нотаріальної контори щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, однак, державний нотаріус Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно. У підтвердження позовних вимог відносно права власності на спадкове майно, позивач надала суду копії документів, які підтверджують право власності померлої [PERSON] , копію заповіту, копію заяви про звернення до нотаріальної контори для отримання спадщини та інші докази, що підтверджують обґрунтованість позовних вимог, а відсутність оригіналів правовстановлюючих документів не може бути підставою для невизнання права власності за спадкоємицею. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 1236 ЦК України, заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Частина 5 ст. 1268 ЦК України передбачає, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частина 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, що регламентовано ч. 1 ст. 1273 ЦК України. Відносно позовних вимог про визнання договору дарування дійсним та визнання права власності, суд зазначає наступне. 25 листопада 2019 року відповідач подарував позивачу, належну йому на праві власності Ѕ частку квартири [ADDRESS] . Того ж дня сторони уклали відповідний договір дарування з додатком до нього, предметом якого є вищевказана Ѕ частка квартири. Належність зазначеної частки квартири відповідачу підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30 жовтня 2003 року. На виконання договору відповідач подарував позивачу належну йому складову частку квартири [ADDRESS] , а позивач прийняла у дар зазначену складову частину нерухомого майна, про що засвідчено сторонами у додатковому акті прийому-переданні від 25 листопада 2019 року. Таким чином сторони домовились про усі суттєві умови договору. Крім того відбулось повне виконання договору, відповідач передав у власність обумовлене у договорі дарування нерухоме майно, а позивач прийняла його, почала ним користуватись та нести витрати на його утримання, тобто фактично вступила в управління та володіння нерухомим майном. Сторони також домовились що посвідчать договір дарування в нотаріальному порядку. Однак на вимогу позивача до відповідача про укладення договору дарування в нотаріальному порядку останній не реагує, відмовляється від зустрічі, мотивуючі тим, що документи виготовляються. У відповідності до ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. З наданих суду документів вбачається, що сторони домовились про усі істотні умови договору та відбулося повне його виконання, відповідач передав позивачу нерухоме майно у вигляді 1/2 частки квартири [ADDRESS] , а позивач прийняла зазначене вище нерухоме майно та почала користуватись ним, тобто фактично вступила у володіння та користування ним. Статтею 328 ЦК України, встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Таким чином [PERSON] правомірно володіє спірним майном. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику суду як джерело права. У свою чергу, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зав`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У даному випадку визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Отже, всі вказані обставини знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та не викликають у суду жодних сумнівів. Тому, суд вважає, що є всі законні підстави для задоволення позовних вимог з метою недопущення порушення права власності. На підставі викладеного та

Outcome: approved