Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

Позивач звернувся у суд з вищевказаним позовом. Посилається на те, що 24.05.2016 р. між ним та КСП «Руськополівський» було укладено договір купівлі-продажу, за яким він придбав 28/100 частин майнового комплексу нерухомого майна, площею 3768.5 м.кв., на суму 667025 грв. У вказаній частині будівлі він почав розводити велику рогату худобу. На даний час на фермі є 100 голів ВРХ, але в нього немає земельної ділянки для її вигулу та випасання, в звязку з чим у нього виникають конфлікти з громадянами, які систематично перешкоджають йому здійснювати господарську діяльність. Він намагався зареєструвати право власності на 28/100 частини майнового комплексу в державному реєстрі речових прав, але відповідно до п. п. 54-56 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 р., крім договору купівлі-продажу також потрібна письмова згода співвласників на проведення поділу майна та земельної ділянки. Натомість голова ліквідаційної комісії [PERSON] відмовляється надати цю згоду, мотивуючи тим, що землі на яких знаходяться придбані ферми підлягають розпаюванню. Згідно ситуаційного плану розміщення земельної ділянки КСП «Руськополівський», за господарським двором була закріплена ділянка площею 20 га., на якій було розміщено 20 ферм. Та утримувалося 1200 голів ВРХ. Він придбав 2 ферми на 400 голів, тому за фермами повинно бути закріплено 6.6 га., але так як земля навколо ферм уже передана у власність іншим особам, він хоче ту ділянку яка залишилася 5.8 га. Вважає відмову представника відповідача безпідставною, так як вона суперечить вимогам ст. 120 ЗК України. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що землі, на які вказує позивач, згідно державного акту належать КСП і підлягають розпаюванню. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що у задоволенні позов слід відмовити виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Статтею 11 цього ж Кодексу передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.ст. 57-59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.ст. 60, 61 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У статті 64 ЦПК вказано, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. В судовому засіданні встановлено, що 04.05.2016 р. між КСП «Руськополівський» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі 28/100 частини всього майнового комплексу, за яким позивач придбав корівник № 1 загальною площею 1473.6 м.кв., з молочним блоком загальною площею 186.3 м.кв., корівник № 2 загальною площею 1473.6 м.кв., навіси площею 635 м.кв. та споруди, що розташовані в с. Руське Поле, вул. Центральна 173. Вказані будівлі знаходяться на земельній ділянці, яка згідно державного акту належить КСП «Руськополівський». Виходячи із норм статті 120 ЗК України позивач просить суд зобовязати відповідача надати згоду на виділення йому земельної ділянки площею 5.8 га., необхідної для обслуговування куплених будівель та споруд, так як відсутність у його власності земельної ділянки позбавляє його можливості зареєструвати їх у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Загальна площа куплених позивачем будівель і споруд становить 3768.5 м.кв. Отже у відповідності до вище вказаної статті до [PERSON] повинно перейти право власності на таку ж саму площу земельної ділянки. Суд вважає, що для отримання правовстановлюючих документів на цю ділянку згода відповідача позивачеві не потрібна. Що стосується решти ділянки, площею (58000 м.кв - 3768.5 м.кв. =) 54231.5 м.кв., то позивач не надав суду жодних доказів її відношення до придбаних будівель, або її закріплення за вказаними будівлями. Пропозиція суду про оголошення перерви та сприяння йому судом у витребуванні документів що підтверджують закріплення цієї ділянками за викупленими будівлями, або у витребуванні документів які підтверджують технологічну необхідність закріплення за будівлями земельної ділянки на яку він претендує, позивачем [PERSON] була відхилена. Згідно статті 79 ЗК земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Відповідно до статті 79-1 формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв'язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Державна реєстрація прав суборенди, сервітуту, які поширюються на частину земельної ділянки, здійснюється після внесення відомостей про таку частину до Державного земельного кадастру. Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Виходячи із встановлених фактичних обставин справи та наведених норм діючого законодавства суд приходить до висновку, що позивач не довів, що земельна ділянка площею 5.8 га., окрім 3768.5 м.кв. на яких знаходяться належні йому будівлі, є ділянкою у контексті ст. 79 ЗК України, на якій розташовані належні йому обєкти. Посилання позивача на ситуаційний план згідно якого за господарським двором КСП, на якому знаходилися 20 ферм, була закріплена ділянка площею 20 га., суд до уваги не приймає, виходячи із вище викладених міркувань, так як цей план не є ні правовстановлюючим документом на земельну ділянку, ні носієм конкретної інформації про межі земельної ділянки. Крім того суд звертає увагу на п. 3.8 договору купівлі-продажу майна від 04.05.2016 року у якому зазначено, що під час його укладання сторонам було розяснено зміст статей 377 ЦК України та 120, 132 ЗК України. Зокрема ст. 377 ЦК передбачено, що \~до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Однак позивач, при укладенні договору купівлі-продажу на ці норми закону уваги не звернув і купив нерухоме майно без визначення розміру земельної ділянки чим позбавив себе прав гарантованих йому статтями 120 земельного кодексу та 377 цивільного кодексу. Яка згода відповідача потрібна йому на поділ майна позивач та його представник у судовому засіданні пояснити не змогли. Судові витрати слід покласти на позивача. За таких обставин,

Outcome: dismissed