Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до відповідача, мотивуючи тим, що 01 квітня 1993 року померла її бабуся [PERSON], яка на випадок своєї смерті залишила заповіт за яким все належне їй майно заповіла відповідачу. Позивачка є спадкоємцем першої черги, оскільки на час смерті [PERSON] батька позивачки та сина [PERSON] не було в живих. Позивачка вважає, що заповіт бабуся склала без свого волевиявлення, оскільки на час складання заповіту перебувала без свідомості, в стані агонії. Заповіт замість неї підписав її син [PERSON], від якого позивачці стало відомо про ці всі обставини. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали з мотивів наведених в позовній заяві. Також представник позивача суду пояснив, що свої вимоги позивач обґрунтовує показами свідків та медичною карткою [PERSON]. Позивачка в судовому засіданні пояснила, що їй відомо про те, що власником будинку є відповідач, однак, про обставини складання заповіту їй стало відомо недавно, зі слів [PERSON] Відповідач та його представник в судовому засіданні вимоги позову заперечили, вказали, що позивачкою пропущено строк позовної давності. Крім того, рішенням суду від 1994 року визначено коло спадкоємців, за відповідачем визнано право власності на спадкове майно. Позивачкою та її представником не надано суду належних та допустимих доказів того, що [PERSON] на час підписання заповіту не усвідомлювала чи не могла усвідомлювати своїх дій та керувати ними. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], який є сином померлої [PERSON], дав покази в яких вказав, що замість [PERSON] він писав заповіт, оскільки та була без свідомості вже два дні. В кімнаті, окрім [PERSON] та свідка, були ще відповідач [PERSON] та секретар сільської ради [PERSON], який посвідчував заповіт. Свідок заперував щодо підписання заповіту, але секретар сказав, що на позивачку не можна складати заповіт бо вона неповнолітня, свідок підписав заповіт з умовою, що відповідач перепише будинок на позивачку коли та стане повнолітньою. Щодо медичної картки [PERSON], то свідок вказав, що взяв картку в амбулаторії. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є сусідкою померлої [PERSON], дала покази в яких вказала, що перед смертю [PERSON] перебувала в комі, на час підписання заповіту свідок була в будинку померлої, однак в кімнаті де підписували заповіт її не було. В кімнату до [PERSON] зайшов [PERSON], секретар сільської ради та голова, покликали [PERSON]. Михайло згодом вийшов і сказав, що підписав заповіт. [PERSON] сказав, що це тимчасово. Два тижні до смерті [PERSON] казала, що залишить будинок [PERSON]. Софія була грамотною та вміла писати, перед смертю погано володіла руками, довго хворіла, лежала і нічого не говорила. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], який є лікарем, працював в амбулаторії с. Вікторів, дав покази в яких вказав, що запис у медичній картці [PERSON] від 28.03.1993 року робив він, на той час [PERSON] була без свідомості. [PERSON] було постановлено діагноз гостре порушення мозкового кровообігу, вперше такий діагноз поставлено 28.03.1993 року. Також вказав, що він не є лікарем невропатологом, тому його діагноз є попереднім, свідок приходив до [PERSON] кожного дня, аж до смерті. Свідок виписав лікування, а ліки давав фельдшер, весь цей час [PERSON] була без свідомості, але в стаціонар її не переводили, швидку допомогу він не викликав. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], який був секретарем сільської ради в 1993 році та посвідчував заповіт [PERSON], дав покази в яких вказав, що коли свідок зайшов до кімнати, то там були [PERSON], яка лежала в ліжку, був її син [PERSON] та брат [PERSON], більше нікого не було. Софія була хвора, але свідома, говорила, руки в неї не працювали, заповіт підписав [PERSON], тиску не було. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], який був сільським головою в 1993 році, дав покази в яких вказав, що при складанні заповіту [PERSON] його не було та про це йому нічого не відомо. Скарг зі сторони спадкоємців до сільської ради не надходило. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Позивачка є онукою [PERSON], яка померла 01 квітня 1993 року, що сторонами визнається, а тому доказуванню не підлягає. Факт смерті [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.6). На час смерті [PERSON] батько позивачки та син померлої [PERSON] помер 15 жовтня 1992 року, що підтверджується копіями свідоцтв про народження [PERSON] та [PERSON], копією свідоцтва про смерть, (а.с.8, 9, 7). На випадок своєї смерті [PERSON] залишила заповіт від 28 березня 1993 року (а.с.5). Позивачка вказує, що про обставини посвідчення заповіту їй стало відомо від свого дядька [PERSON] недавно, тому нею не пропущено строк позовної давності щодо оскарження заповіту. Відповідач та його представник просять застосувати строк позовної давності, оскільки вважають, що [PERSON] та позивачці було відомо про всі обставини посвідчення заповіту. Так, справді [PERSON] було достеменно відомо про всі обставини посвідчення заповіту оскільки він його підписав замість [PERSON], однак, доказів про те, що позивачці про це було відомо, відповідачами суду не надано та тверджень позивачки щодо строку позовної давності не спростовано. Отже, суд прийшов до переконання, що позивачкою не пропущено строк позовної давності щодо оскарження заповіту. Як вбачається із копії заповіту, [PERSON] частину будинку під по господарським № 846 жилою площею 24,20 кв.м. і веранди 11,50 кв.м. розташованих з східної сторони, що знаходяться в с. Височанка Галицького району заповіла своєму брату [PERSON]. По просьбі [PERSON] заповіт підписав [PERSON]. Враховуючи те, що вищевказаний заповіт був складений 28 березня 1993 року, спадщина відкрилась 01 квітня 1993 року, то дійсність чи недійсність заповіту слід встановлювати з урахуванням норм ЦК УРСР, який діяв на той час. Відповідно до пунктів 4 та 5 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, даний Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Також, відповідно до ч.3 ст. 5 Цивільного кодексу України (2004 р.) - якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР в редакції 1964 р. На час смерті спадкодавця [PERSON] був чиним ЦК УРСР. Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР станом на 08.10.1999 року, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. [PERSON] заповіла все своє майно одній особі, а саме відповідачу по справі. Відповідно до ст. 541 ЦК УРСР станом на 08.10.1999 року заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. В той же час, відповідно до ст. 543 ЦК УРСР, якщо заповідач внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за його дорученням у його присутності і в присутності нотаріуса або посадової особи, яка посвідчує заповіти, прирівнювані до нотаріально посвідчених (стаття 542 цього Кодексу), заповіт може підписати інший громадянин. При цьому зазначаються причини, з яких заповідач не міг підписати заповіт власноручно. Заповіт не може підписувати особа, на користь якої його зроблено. Сторонами визначено, що заповіт за згодою всіх осіб, які були присутні при його підписанні через хворобу та неграмотність [PERSON] підписав їх син [PERSON]. Твердження позивача та її представника про те, що не було волевиявлення [PERSON] не підтверджено належними та допустимими доказами. Медична картка [PERSON], яка самовільно отримана без належних на те підстав [PERSON], не є належним та допустимим доказом того, що [PERSON] не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. Запис лікаря [PERSON] свідчить про передній діагноз [PERSON], вона не була оглянута лікарем спеціалістом (невропатологом). Про призначення посмертної судово-медичної чи судово-психіатричної експертизи позивачка та її представник не клопотали. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 131 ЦПК України, сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин. Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Крім того, суд оцінює критично покази [PERSON], як вбачається із його пояснень наданих під час розгляду справи в Галицькому районному суді Івано-Франківської області 16 лютого 1994 року, [PERSON] позов визнав, та вказав, що заповіт є законним (а.с.75-79). Свідки [PERSON] та [PERSON] дають протилежні покази щодо стану [PERSON] Свідок [PERSON] був присутніц при посвідченні заповіту та посвідчував його, в той час як свідка [PERSON] в кімнаті не було. Крім того, свідок [PERSON] вказувала, що при посвідченні заповіту був голова сільської ради, в той час як свідок [PERSON] та свідок [PERSON] вказують, що такої особи при посвідченні заповіту не було. Рішенням Галицького районного суду від 16 лютого 1994 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини після смерті [PERSON] та визнання права власності на спадкове майно позовні вимоги [PERSON] задоволено та за ним визнано право власності на спадкове майно, а саме: частину будинку під погосподарським № 846, жилою площею 24,20 кв.м. і веранди 11,50 кв.м. розташованих з східної сторони, що знаходяться в с. Височанка Галицького району (а.с.26). Отже, фактично відповідач [PERSON] набув у власність спадкове майно не на підставі заповіту, який оспорюється, а на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України. Крім того, згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на спадкування пред'явлення позову про визнання заповіту недійсним, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Позивачем не надано суду доказів на підставі яких заповіт [PERSON] слід визнати недійсним. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 534, 541, 543 ЦК УРСР, п. п. 4 та 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 16, 57-60, 131, 303 ЦПК України,

Outcome: dismissed