Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], яка діє від себе та в інтересах малолітніх дітей [PERSON], [PERSON] про виселення з житлового приміщення. Просить виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] з будинку, що знаходиться у [ADDRESS] В обґрунтування вимог зазначила, що після смерті матері [PERSON] ([INFO]) вона прийняла у спадщину за заповітом 14 серпня 2012 року житловий будинок з господарсько - побутовими будівлями під номером [ADDRESS] і отримала свідоцтво на право власності. З 2008 року в будинку була прописана [PERSON] разом з своїми неповнолітніми дітьми [PERSON] [INFO]. н. та [PERSON] [INFO] З серпня 2012 року і по теперішній час вона неодноразово пропонувала відповідачу про добровільне виселення та зняття з реєстрації усіх членів сім»ї. Проте станом на день звернення з позовом відповідач добровільно не звільнила житловий будинок. Фактично в даному будинку відповідач проживала одна, оскільки її малолітні діти проживають разом з батьками [PERSON] [INFO]. н. проживає разом з батьком [PERSON] в [ADDRESS] і [PERSON] [INFO] в [ADDRESS] разом з батьком [PERSON]. Після прийняття спадщини нею було зроблено висновок про технічний стан конструкцій житлового будинку, що розташований за адресою по [ADDRESS] За висновком зробленим експертом технічного обстеження споруд В.В. Панченко «Фізичний стан будинку - непридатна для нормальної експлуатації (незадовільний)». Подальше проживання в будівлі неможливе, оскільки є загроза руйнування будівлі та життю та здоров»ю мешканців. Відповідальність за це, відповідно до закону несе власник ч.1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На день звернення з позовом позивач є власником такого нерухомого майна і його право власності набуто правомірно. Відповідно до ч. І статті 156 Житлового Кодексу України з урахуванням положень ч. І ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім»ї власника житла , які проживають разом у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім»ї власника будинку користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного вбачається, що виникнення права членів сім»ї власника будинку на користування цим будинком та обсяг прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів сім»ї на користування цим будинком. Проте, після припинення права власності на будинок та перехід права власності іншому власнику, відповідач та члени її сім»ї не вжили передбачених законом заходів щодо зняття з реєстрації місця проживання у даному будинку. Вказана обставина у майбутньому буде порушувати права позивача у частині користування та розпорядження належним йому нерухомим майном, оскільки безпідставно зобов'язуватиме його, як власника особистого рахунку сплачувати вартість житлово-комунальних послуг відповідно до кількості зареєстрованих у будинку осіб на момент вчинення правочину щодо відчуження нерухомого майна є істотною умовою такого правочину. Обґрунтовуючи позовні вимоги посилалася на ст.ст. 319, 391 ЦК України. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23.10.2013 р. залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Службу у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградської міської ради. Під час розгляду справи позивач подала уточнену позовну заяву та остаточно просить виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] з будинку, що знаходиться у [ADDRESS] Зняти з реєстраційного обліку за адресою вул. [ADDRESS] [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10.02.2014 р. залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Управління Державної Міграційної служби України в Кіровоградській області. В судовому засіданні позивач та представники позивача позовні вимоги підтримали. Посилаються на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Просили відмовити в їх задоволенні. Представники третіх осіб в судове засідання не з'явились. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення позивача, представників позивача, відповідача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за заявою осіб, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тобто кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] являється власником будинку [ADDRESS] згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.08.2012 р., посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], реєстр № 1317 (а.с.4). Як вбачається з домової книги за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] (а.с 8-9). Відповідачі вселилися в спірний будинок з дозволу бувшого власника, матері позивача, [PERSON], яка померла 17.10.2011 р. В будинку проживали та були прописані як члени сім»ї [PERSON] В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що позивач з дітьми на час розгляду справи не проживають в спірному будинку. Відтак, вимога про виселення не підлягає задоволенню з підстав відсутності спору з даного питання. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, згідно з частинами 1 ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі створення будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідачів з реєстрації місця проживання можна лише за умови втрати ними права користування цим житлом чи у зв'язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). В задоволенні вимоги позивача про виселення відповідачів із спірного будинку судом відмовлено, а вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування цим житлом позивачем не ставилася та судом не вирішувалася. Також, відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно з ч.1 ст.11 Закону реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Таким чином, за наявності судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, яке набрало законної сили, та відповідно до ст.14 ЦПК України є обов'язковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, зняття з реєстраційного обліку такої особи у судовому порядку не потребується. Зважаючи на те, що зняття з реєстраційного обліку відноситься до компетенції Управління державної міграційної служби України в Кіровоградській області, яка є суб'єктом владних повноважень, процесуальний статус якої у даній справі - третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, суд фактично зобов'яже третю особу вчинити певні дії, що виходить за межі цивільної юрисдикції. Таким чином, оскільки зняття з реєстраційного обліку особи є виключною компетенцією Управління державної міграційної служби України, суд, ухвалюючи рішення про зняття з реєстраційного обліку відповідачів фактично вийде за межі своїх повноважень. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON], яка діє від себе та в інтересах малолітніх дітей [PERSON], [PERSON] про виселення з житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку не має.

Outcome: dismissed