Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів недійсними. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 29 січня 2015 року між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір доручення № 29/01/2015-1, відповідно до якого вона від свого імені та за рахунок [PERSON] зобов`язалась виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу відповідача автомобільним транспортом у міському, приміському й міжміському сполученні. На виконання умов договору нею було надано відповідачу послуги на загальну суму 84150 гривень, проте останнім порушено умови договору, у зв`язку з чим утворилась заборгованість. Рішенням Господарського суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року стягнуто з ФОП [PERSON] на користь ФОП [PERSON] заборгованість на загальну суму 137517 гривень 72 копійки. Постановою державного виконавця Подільського районного ВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві від 14 грудня 2015 року відкрито виконавче провадження № 49638387. Всі виконавчі дії, які були вчинені з метою виявлення майна боржника виявилися безрезультатними, оскільки після ухвалення рішення Господарського суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року та до відкриття виконавчого провадження [PERSON] здійснив відчуження рухомого та нерухомого майна, що належало йому на праві власності, своїй дружині [PERSON] 09 листопада 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування нерухомого майна, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] . 09 листопада 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування нерухомого майна, а саме гаражу за адресою: [ADDRESS] , гараж [NUMBER] . 13 листопада 2015 року [PERSON] здійснює перереєстрацію належного йому автомобіля марки «Chevrolet Aveo» державний реєстраційний номер [NUMBER] шляхом укладення договору купівлі-продажу, про що складена довідка-рахунок серія ААЕ № 468876, видана ТОВ «Текстон» від 13 листопада 2015 року. Боржником заборгованість за рішенням Господарського суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року не сплачена, на прийоми до державного виконавця останній не з`являється. Просить суд ухвалити рішення, яким: - визнати недійсним договір дарування нерухомого майна від 09 листопада 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Коберником А.М. за реєстровим номером № 1754; - визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «Chevrolet Aveo» державний реєстраційний номер [NUMBER] від 13 листопада 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено частково. Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідачів у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, підтримав викладене у відзиві на позовну заяву (а.с. 93-97). Зазначив, що [PERSON] не був обізнаний про прийняте 01 жовтня 2015 року рішення Господарським судом м. Києва. Доводи сторони позивача щодо того, що відповідачем заборгованість не виплачена у повному обсязі не відповідають дійсності, оскільки головним управлінням ПФУ в м. Києві щомісячно здійснюються відрахування з пенсії [PERSON] в рахунок погашення заборгованості п виконавчому провадженню № 49638387. Позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого права, зокрема, щодо черговості звернення стягнення. Відповідно до ч. 7 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника. Зазначив, що розмір заборгованості відповідача на даний момент не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, оскільки кожного місяця на виконання постанови державного виконавця Подільського районного ВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 21 березня 2017 року з пенсії [PERSON] на користь [PERSON] стягуються кошти в рахунок погашення боргу за рішенням суду. За таких обставин, визнання недійсним договору дарування квартири не призведе до захисту цивільних прав та інтересів позивача. Третя особа у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась. З пояснень третьої особи - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коберника А.М. вбачається, що договір дарування нерухомого майна від 09 листопада 2015 року було укладено на підставі належних документів та з дотриманням вимог діючого законодавства України. Крім того, з моменту посвідчення цього договору минуло понад чотири роки, а тому позивачем пропущено строк позовної давності. Просить розглядати справу у його відсутність (а.с. 91). Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням Господарського суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року стягнуто з ФОП [PERSON] на користь ФОП [PERSON] заборгованість на загальну суму 137517 гривень 72 копійки (а.с. 12-14). Постановою державного виконавця Подільського районного ВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві від 14 грудня 2015 року відкрито виконавче провадження № 49638387 (а.с. 18). 09 листопада 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування нерухомого майна, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 вересня 2019 року (а.с. 8). 13 листопада 2015 року [PERSON] здійснює перереєстрацію належного йому автомобіля марки «Chevrolet Aveo» державний реєстраційний номер [NUMBER] шляхом укладення договору купівлі-продажу, про що складена довідка-рахунок серія ААЕ № 468876, видана ТОВ «Текстон» від 13 листопада 2015 року (а.с. 7). Позивач зазначає, що відчуження відповідачем належного йому рухомого та нерухомого майна здійснено з метою ухилення від виконання рішення суду та просить суд ухвалити рішення, яким: - визнати недійсним договір дарування нерухомого майна від 09 листопада 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Коберником А.М. за реєстровим номером № 1754; - визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «Chevrolet Aveo» державний реєстраційний номер [NUMBER] від 13 листопада 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Статтею 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Позивач звернулась до суду з позовом про визнання договорів недійсними не як власник майна, а як заінтересована особа. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У частинах 1-3, 5 статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року в справі № 6-605цс16. За таких обставин, належним захистом порушених прав позивача є саме визнання правочину недійсним, оскільки позивач не є власником спірного майна та ст. 388 ЦК України не підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц. Оспорювані позивачем договори від 09 листопада 2015 року та від 13 листопада 2015 року укладені в період між ухваленням рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості (01 жовтня 2015 року) та відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання зазначеного рішення (14 грудня 2015 року). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору по відчуженню автомобіля, оскільки зазначений документ не відповідає вимогам, що законодавчо встановлені до правочинів. Позивач також просить суд визнати недійсним договір дарування нерухомого майна від 09 листопада 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Коберником А.М. за реєстровим номером № 1754. Відповідно до ч. 7 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника. У матеріалах справи міститься довідка ГУ ПФУ в м. Києві від 18 листопада 2019 року, з якої вбачається, що на виконання постанови державного виконавця Подільського районного ВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 21 березня 2017 року з пенсії [PERSON] на користь [PERSON] стягуються кошти в рахунок погашення боргу за рішенням суду (а.с. 129). Зазначене підтверджується довідкою ГУ ПФУ в м. Києві від 15 листопада 2019 року № 99, згідно з якою станом на листопад 2019 року з пенсії [PERSON] в рахунок погашення боргу за виконавчим провадження № 49638387 стягнуто 20491 гривню 68 копійок (а.с. 130). Представник відповідача у судовому засіданні зазначив про те, що з урахуванням стягнення з пенсії [PERSON] на даний момент загальна сума заборгованості не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати. За таких обставин, з урахуванням положень ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» фактично на квартиру, що була відчужена відповідачем на підставі договору дарування нерухомого майна від 09 листопада 2015 року не може бути звернуто стягнення. Таким чином, вимога позивача про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна від 09 листопада 2015 року задоволенню не підлягає. З огляду на наведене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. З урахуванням часткового задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 1921 гривня судового збору, по 960 гривень 50 копійок з кожного.

Outcome: partial