Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

Позивач звернулась до Обухівського районного суду Київської області з позовною заявою, в якій вказала на те, що з відповідачем по справі перебувала в зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину, [PERSON], [INFO], який проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Позивач бажає поїхати з дитиною до своїх родичів, які проживають на території Російської Федерації. Відповідач відмовляється надати дозвіл на тимчасовий вивіз дитини за межі України. Враховуючи вищенаведене, просить винести рішення про надання дозволу на оформлення документів для тимчасового виїзду без згоди батьказ України її неповнолітньому сину [PERSON], [INFO] Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просила позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився повторно, про час та дату розгляду справи повідомлений належним чином. Заяв чи клопотань до суду не надав. Представник третьої особи Органу опіки та піклування позовні вимоги підтримала частково. Зазначила, що не заперечує проти надання дозволу на тимчасовий вивіз дитини за межі України, але на менш тривалий термін, оскільки позивач згодом має право на звернення до суду із заявою про позбавлення батьківських прав відповідача для уникнення подібних труднощів в майбутньому. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи дані обставини та думку учасників процесу, суд вважає за можливе розглянути даний спір у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 154 Сімейного кодексу України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Згідно із п. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. При цьому, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Крім цього, ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (дата ратифікації 27.02.91 р.) передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724)\~ Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У судовому засіданні встановлено, що сторони по справі мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]., що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ТП № 047089. Шлюб між сторонами розірваний рішенням Обухівського районного суду Київської області від 07.04.2015 року. Батько дитини проживає окремо, участі в утриманні дитини не приймає. Позивач має намір на тимчасовий вивіз дитини за межі України на територію Російської Федерації в період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2019 року до своїх родичів. Відповідач добровільно не дає згоду на виїзд дитини за межі України без будь-якого обґрунтування. Обставин, які б свідчили про намір позивача не повернутися з дитиною до України, суд не вбачає. Враховуючи наведе, суд вважає, що з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини, позов підлягає частковому задоволенню, з урахуванням зменшення строку дозволу на тимчасовий вивіз дитини за межі України до одного року. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати по справі покласти на відповідача.

Outcome: partial