Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з наведеним позовом, у якому посилаючись на ухилення відповідачем від надання дозволу на виїзд їх спільних дітей на зимовий відпочинок до Турецької Республіки у період з 25 грудня 2016 року по 15 січня 2017 року та на зловживання ним батьківськими правами, що шкодить інтересам дітей, просила суд надати дозвіл на тимчасову поїздку неповнолітніх дітей позивачки та відповідача: доньки - [PERSON] ([INFO] р.н.), доньки - [PERSON] ([INFO] р.н). сина - [PERSON] ([INFO] р.н.), доньки - [PERSON] ([INFO] р.н.) разом з матір'ю [PERSON] за межі України в Турецьку Республіку в період з 25 грудня 2016 року по 15 січня 2017 року. Представник відповідача звернувся до суду з письмовими запереченнями проти позову, у яких вказував на наявність у сторін спорів щодо місця проживання дітей, та на життєві обставини, що стали причиною припинення подружжям шлюбних відносин, на супутні обставини щодо теперішнього місця та умов проживання відповідача у готелі у Турецькій Республіці, щодо способу життя відповідача, за якого вона багато часу перебуває у розважальних поїздках за кордоном, на те, що позивачка проживає з іншим чоловіком, народила від нього дитину та за переконанням відповідача має на меті вивезення дітей до Туреччини для постійного проживання. У судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позову та вказував на тиск на його довірителя зі сторони відповідача, в обґрунтування своїх вимог вказував на те, що відповідач умисно не надає дозволу на виїзд дітей за кордон, з метою обмеження їх спілкування з матір'ю, та з такого вигадує різні надумані підстави, що на його думку перешкоджають відповідному виїзду дітей та спілкуванню з матір'ю. Представник відповідача наполягав на відсутності підстав для задоволення позову, вказував, що позивач не намагалась отримати відповідної згоди відповідача у позасудовому порядку, жодних вимог із зазначеного приводу йому не направляла, та вказав, що судовими рішеннями в інших справах за участю позивачки та відповідача встановлено, що позивачка вже тривалий час проживає на території Турецької Республіки з іншим чоловіком у готелі, власної нерухомості не має, що, на його думку, не є належними умовами для тимчасового проживання дітей у випадку їх мандрівки до такої країни. Представник відповідача зазначав, що минула поїздка дітей за кордон була здійснена за дозволом відповідача, який у наступному відповідачеві довелось відкликати, а позивач не повернула дітей на територію України. Також представник відповідача зазначав, що на теперішній час на вирішенні суду перебуває справа про визначення місця проживання дітей, та позивач може використати ситуацію, що склалась, для того, щоб не повертати дітей на територію України. Вислухавши надані учасниками судового засідання пояснення та дослідивши матеріали справи суд вказує наступне. Засади ст.ст. 3, 11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року гарантують кожній особі право на захист 11 порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Звертаючись до суду за захистом права позивач визначає предмет та підстави позову самостійно. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Так. з наданих суду доказів та пояснень вбачається, що позивач та відповідач у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.04.1994 року по 21.01.2016 року. Вказаний шлюб було розірвано за рішенням Київського районного суду м. Одеси №520/17435/15-ц, яке набрало законної сили 02.02.2016 року. Згідно Рішення Київського районного суду м. Одеси у справі №520/8674/16-ц, що набрало законної сили 29.09.2016 року, сторони у справі подружні відносини припинили з весни 2015 року, оскільки позивач з вказаного часу знаходилась в Турецькій Республіці та перебувала у фактичних шлюбних стосунках з [PERSON]. Від вказаного шлюбу між позивачкою та відповідачем, який було розірвано рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.01.2016 р., сторони мають спільних дітей неповнолітніх дітей: - доньку - [PERSON] ([INFO] р.н.): - доньку - [PERSON] ([INFO] р.н.); - сина - [PERSON] ([INFO] р.н.): - доньку - [PERSON] ([INFO] р.н.): та повнолітню доньку - [PERSON] ([INFO] р.н.) Вказане підтверджується відповідними свідоцтвами про народження, копії яких долучені до матеріалів справи, а також заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси по справі №520/17435/15-ц. Крім того 04.03.2016 року позивач народила хлопчика, батьком якого є [PERSON] [INFO], що випливає з рішення Київського районного суду м. Одеси у справі №520/8674/16-ц. Відповідно до наданих сторонами у судовому засіданні пояснень, на час розгляду даної справи вказані неповнолітні діти проживають з відповідачем. Позивач перебуває на території Турецької Республіки. Крім того за наданими суду поясненнями та відомостями між сторонами існує спір про визначення місця проживання їх спільних неповнолітніх дітей, у якому судом першої інстанції було постановлено заочне рішення від 26.10.2015 року у справі №520/11927/15-ц. однак відомості про набрання законної сили яким до суду не надано. В рамках вказаного спору Київською районною адміністрацією м. Одеси було надано висновок №1741/01-11 від 18.08.2015 року, копія якого залучена до матеріалів справи, з якого вбачається, що батько малолітніх (відповідач) в повному обсязі піклується про навчання та виховання дітей, у зв'язку з чим вказаним органом було рекомендовано визначення місця проживання дітей з батьком. Вказаним висновком також встановлено, що мати дітей (позивачка) не приділяє дітей належної уваги та турботи та значний період часу проводить поза сімейним колом. Будь-які докази що спростовують вказаний висновок Київської районної адміністрації м. Одеси, або такі, що ставили б під сумнів викладені у висновку обставини, до суду надано не було. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Позивачем не було надано до суду належних доказів існування між сторонами дійсного спору щодо тимчасового виїзду дітей за кордон: доказів того, що позивач дійсно зверталась до відповідача з вимогами про надання відповідного дозволу, того, що позивач має можливість на виїзд з дітьми за кордон - до Турецької Республіки 25 грудня 2016 року та на повернення у строк до 15 січня 2017 року (зокрема будь-яких відомостей про бронювання квитків, путівок, тощо), не надала відомостей про мету виїзду дітей за кордон та умов їхнього перебування (проживання) на території Турецької республіки; яким чином малолітні діти будуть виїжджати до Туреччини, якщо вони постійно мешкають в Одесі, а позивачка постійно проживає в Туреччині. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. При цьому статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (всиновлювачів). піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачена можливість ухвалення судом рішення про надання дозволу на одноразовий виїзд за кордон особи, яка не досягла 16-річного віку. Пунктом 2 ст. 154 СК України передбачено, що батьки мають право звертатися за захистом прав та інтересів дітей. Як зазначено вище, позивач у такій справі зобов'язаний довести перед судом ті обставини на які він посилається як на підстави своїх вимог, зокрема наявність дійсного спору між сторонами, здійснення відповідачем його батьківських прав (або його бездіяльність) у супереч інтересам дитини, та те, що задоволення позову є необхідною умовою їх захисту. На думку суду в даному випадку позивачем не доведено факту порушення прав та інтересів дітей. Так, позивачем не надано доказів дійсного спору між сторонами, здійснення відповідачем його батьківських прав або факту бездіяльності всупереч інтересам дітей, які б вимагали їх судового захисту. Не надано обґрунтування та доказів обставин, які б підтверджували дійсну необхідність виїзду дітей за кордон. На думку суду в даному випадку ускладнення у спілкуванні між матір'ю та дітьми викликані в першу чергу тривалою відсутністю позивачки на території України через особисті обставини, зокрема створення іншої родини та народження дитини, що встановлено судовим рішенням по справі №520/8674/16-ц. Зважаючи на фактичні та правові обставини справи вказують на відсутність підстав для задоволення позову, а з такого, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати компенсації не підлягають. Керуючи положеннями ст.ст. 10. 11, 57-61, 88, 208, 209, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 152- 154 СК України, ст. ст. 3. 16. 313 ЦК України, суд,

Outcome: dismissed