Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

Позивач звернувся із позовом до відповідачів, що проживають у квартирі [ADDRESS] , про стягнення заборгованості за користування тепловою енергією, яка утворилась в період з 01.10.2005 року по 01.09.2020 року у сумі 52076,27 гривень, суми інфляційних витрат у розмірі 23072,09 гривень та трьох відсотків річних у розмірі 6966,83 гривень, а також судових витрат, посилаючись на ті обставини, що відповідачі за послуги не сплачують та добровільно заборгованість не погашають. З аналогічними вимогами позивач звертався до суду з заявою про видачу судового наказу, але ухвалою суду №2-с/263/10/2020 від 20 липня 2020 року його було скасовано та роз`яснено право звернення до суду з тими самими вимогами у позовному порядку, у зв`язку з чим представник позивача був змушений звернутися до суду з даним позовом. ККП «Маріупольтепломережа» позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до вимог ЖК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», «Про теплопостачання», Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, власник (наймач) квартири зобов`язаний щомісячно здійснювати плату за житлово-комунальні послуги, у тому числі послуги з теплопостачання. За адресою: [ADDRESS] (особовий рахунок № [NUMBER] ), опалювальна площа склала 47,07 кв. м. Внаслідок того, що оплата за користування послугами з теплопостачання відповідачем вносилася не у повному обсязі, за період з 01 жовтня 2005 року по 01 вересня 2020 року утворилася заборгованість у сумі 82115,19 гривень. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 03 листопада 2020 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. Представник позивача надав суду заяву у якій просив розглянути справу за його відсутності та наполягає на задоволенні позовних вимог. Не погоджуючись із заявленими вимогами, відповідачі подала до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності та відзив на позов, який мотивований тим, судовим наказом від 13.02.2020 року з відповідачів було стягнуто на користь ККП «Маріупольтепломережа» заборгованість за користування послугою централізованого опалення та гарячого водопостачання за період 15.11.2016 року по 01.11.2019 року, 3% річних та сума інфляційних витрат. Ухвалою суду від 20.07.2020 року судовий наказ було скасовано. Позивач в подальшому звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за користування послугою централізованого опалення та гарячого водопостачання за період 01.10.2005 року по 01.09.2020 року у розмірі 82115,19 гривень. В своєму відзиві відповідачі вважають, що частина заборгованості знаходиться за межами строку позовної давності, просили звернути у вагу, на те що відповідачі протягом декількох років не отримують послуги належним чином, у зв`язку з чим, неодноразово звертались до позивача із зверненнями, просять суд врахувати тяжкий майновий стан [PERSON] та відмовити в позові щодо стягнення заборгованості за користування послугою центрального опалення та гарячого водопостачання за період 01.10.2005 року по 01.09.2020 року в розмірі 82115,19 гривень. 28 січня 2021 року до суду надійшло клопотання від відповідачів про застосування строку позовної давності. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, ч.1 ст.11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 80 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно до довідки (особовий рахунок № [NUMBER] з Реєстру територіальної громади міста Маріуполя за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , та [PERSON] [INFO] . За змістом ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до ст.319 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує. Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із розшифровкою особистого рахунку № [NUMBER] [PERSON] заборгованість за надання послуги з теплопостачання за період з жовтня 2005 року по вересень 2020 року становить 52076,27 гривень. Згідно із розрахунком суми інфляційних витрат заборгованість за період з жовтня 2005 року по вересень 2020 року становить 23072,09 гривень. Згідно із розрахунком суми 3% річних заборгованість за період з жовтня 2005 року по вересень 2020 року становить 6966,83 гривень. Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Пунктом першим ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» встановлено обов`язок споживача оплатити надані послуги. Аналіз вищенаведених положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання за вимогою кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за увесь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлено договором або законом. У своїх поясненнях та заявах відповідачі просили суд застосувати позовну давність. 14.11.2019 року до суду була подана заява ККП «Маріупольтепломережа» до [PERSON] , [PERSON] про видачу судового наказу поданої 14.11.2019 року про стягнення заборгованості за користування послугою центрального опалення та гарячого водопостачання. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 20 липня 2020 року було скасовано судовий наказ, виданий Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області 13 лютого 2020 року у справі 2-н/263/30/2020 про стягнення солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ККП «Маріупольтепломережа» заборгованості за користування послугою центрального опалення та гарячого водопостачання за період 15.11.2016 року по 01.11.2019 року в розмірі 23451,02 грн., 3% річних в розмірі 1210,40 грн., суму інфляційних витрат в розмірі 3205,12 грн. а також судовий збір у розмірі 210,20 грн.. Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України загальна позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.1 та ч.5 ст.261 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини 3,4,5 статті 267 ЦК України). Відповідно до ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (ч.1); позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч.2); після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.3). За таких обставин, оскільки відповідачі заявили клопотання про застосування строку позовної давності при вирішенні даної справи, а позивачем жодних поважних причин пропуску цього строку зазначено не було, суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості підлягають частковому задоволенню: в межах строку позовної давності за період з листопада 2016 року по вересень 2020 року, оскільки саме 10 вересня 2020 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою. При цьому, подання позивачем заяви про видачу судового наказу згідно висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року по справі № 712/8916/17, провадження № 14-448цс19, не перериває перебіг позовної давності. Отже, враховуючи наведені вище обставини суд дійшов висновку про те, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за послуги з теплопостачання за період з листопада 2016 року по вересень 2020 року в розмірі 30544,93 гривень, 3 % річних у розмірі 2011,78 грн. та інфляційні витрати у сумі 3670,18 грн., а вимоги про стягнення заборгованості за інший період не підлягають задоволенню, оскільки заявлені позивачем поза межами трирічного строку позовної давності і причини, які б можна було визнати поважними для поновлення пропущеного строку, позивачем не наведені. Відповідно до ст.141 ЦПК України, у зв`язку з частковим задоволенням позову суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог 36226,89 гривень х 2102,00 гривень / 35960,30 гривень, що становить 927,34 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial