Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила визнати недійсним договір дарування квартири від 21 лютого 2004 року, укладений між нею та [PERSON] і [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за № 5-468, а також повернути сторони за вказаним договором дарування квартири від 21 лютого 2004 року у первісний стан і зобовязати їх повернути одна одній все одержане на виконання цього договору. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказала на те, що [PERSON] є її рідною донькою, а [PERSON] є її онуком. Позивачка є людиною похилого віку, пенсіонером. Все своє життя вона мріяла мати невеликий будинок на березі річки і біля лісу. Про її мрію було відомо відповідачам. На початку 2004 року відповідачка [PERSON] звернулась до неї з пропозицією укласти між ними договір купівлі-продажу належної позивачці квартири [ADDRESS] з умовою купівлі їй взамін невеликого будинку на березі річки і біля лісу на протязі 10 років після укладення цього договору, тобто з умовою відстрочки оплати вартості квартири. 21 лютого 2004 року між позивачкою та відповідачами [PERSON] і [PERSON] був укладений договір дарування, за яким позивачка подарувала, а відповідачі прийняли у дар квартиру [ADDRESS]. З часу укладення спірного договору дарування квартири пройшло більше 10 років, але відповідачі не придбали позивачці оговорений невеликий будинок на березі річки і біля лісу, посилаючись на відсутність коштів. Оскільки позивач, укладаючи договір дарування квартири від 21 лютого 2004 року, погоджувалась на передачу квартири у власність відповідачів лише за умови купівлі їй взамін невеликого будинку на березі річки і біля лісу на протязі 10 років після укладення спірного договору, що не відповідало її волі на безоплатну передачу майна за договором дарування, на момент вчинення правочину вона помилялась щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після укладення між нею та відповідачами спірного договору дарування. Таким чином, позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом для відновлення своїх прав. У судове засідання позивач не зявилась, від її представника до суду надійшла заява, в якій він просив справу розглядати за їх відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявились, але надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги визнали в повному обсязі та не заперечували проти їх задоволення, підтвердили факт укладення між ними та позивачем спірного договору дарування квартири від 21 лютого 2004 року з умовою. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності та взаємозвязку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21 лютого 2004 року між позивачкою [PERSON] та відповідачами [PERSON] і [PERSON] був укладений договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за № 5-468, за яким позивачка подарувала, а відповідачі прийняли у дар квартиру [ADDRESS]. В позовній заяві позивач вказала на те, що вона погоджувалась на передачу квартири у власність відповідачів за вказаним договором дарування від 21 лютого 2004 року лише за умови купівлі їй взамін невеликого будинку на березі річки і біля лісу на протязі 10 років після укладення цього договору дарування. Відповідачі в своїх заявах визнали, що дійсно між ними та позивачем була така домовленість на момент укладення договору дарування квартири від 21 лютого 2004 року, позовні вимоги визнали повністю та не заперечували проти їх задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, суд дійшов висновку, що [PERSON], укладаючи договір дарування квартири від 21 лютого 2004 року, погоджувалась на передачу квартири у власність [PERSON] та [PERSON] лише за умови купівлі їй взамін невеликого будинку на березі річки і біля лісу на протязі 10 років після укладення спірного договору. Договір дарування квартири від 21 лютого 2004 року укладено з умовою обдаровуваних вчинити на користь дарувальника дію майнового характеру, і ця умова існувала на момент вчинення цього правочину. Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як передбачено ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди (ч. 2 ст. 717 ЦК України). В п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06\~листопада 2009 року №\~9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Враховуючи наведені вище обставини та норми матеріального права, суд дійшов висновку, що [PERSON] помилялась щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачами. У [PERSON] під час укладення договору дарування квартири було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність [PERSON] та [PERSON] Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 18 червня 2014 року № 6-69цс14, прийнятій за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Способи захисту цивільних прав та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Таким чином, суд вважає за необхідне укладений між сторонами договір дарування квартири від 21 лютого 2004 року визнати недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України. За змістом ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Оскільки укладений між сторонами договір дарування квартири від 21 лютого 2004 року визнано недійсним, то суд вважає за необхідне повернути сторони за цим договором дарування у первісний стан та зобовязати їх повернути одна одній все одержане на виконання цього договору. Відповідно до ст..88 ЦПК України, судовий збір слід покласти на відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved