Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 7377 від 25.05.1995 р., а саме квартири [ADDRESS] , зареєстрований Одеською товарною біржою. Представник позивача подав заяву про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, проти позову заперечень не надали, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Третя особа про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, представник третьої особи у судове засідання не з`явився. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.05.1995 р. між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна за яким остання набула права власності на квартиру [ADDRESS] . Зазначений договір зареєстрований Одеською товарною біржою в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю, реєстраційний № 7377 від 25.05.1995 р. Право власності [PERSON] на вказану кквартиру зареєстровано в Одеському МБТІ 02.06.1995 р., номер запису 143 стр. 29 кн. 97 пр. При укладенні договору купівлі-продажу квартири між сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов. Також, відбулося повне виконання умов договору: продавцями отримано до підписання договору грошові кошти за вказану квартиру, що підтверджується п. 5 договору; квартира, що вказана в договорі, передана покупцеві. 09.08.1995 р. у вказаній квартирі було зареєстровано місце проживання [PERSON] . Однак, при укладанні договору купівлі-продажу нерухомого майна, було порушено його форму передбачену ст. 227 ЦК Української РСР 1963 року, а саме договір не був нотаріально посвідчений. Відповідно до ст. 153 ЦК Української РСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. За положеннями ст. 227 ЦК Української РСР 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Разом з тим, згідно ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» № 1957 XII від 10 грудня 1991 року в редакції, яка діяла на час укладання договору купівлі-продажу, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Згідно ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, на момент укладання Договору купівлі-продажу вказаної квартири був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до умов якого договори, оформлені товарною біржою, визнавались дійсними, а сам правочин було вчинено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства. В подальшому до ЦК Української РСР 1963 року були внесені зміни, відповідно до яких угоди щодо відчуження нерухомого майна підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Відсутність належних правовстановлюючих документів на квартиру, на думку суду, істотним чином порушує право власності позивача, яке підлягає судовому захисту. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР 1963 року, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою виконавчої сторони визнати угоду дійсною. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення угоди не потребується. Також, відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Судом встановлено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. На підставі викладеного й

Outcome: approved