Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з означеним позовом, посилаючись на те, що їй на праві приватної власності належить будинок, розташований за адресою: вул. Севастопольська, 147 в м. Новомосковськ Дніпропетровської області. У вказаному будинку, окрім позивача та членів його сім`ї, зареєстровано відповідачів [PERSON], [PERSON], які з дня реєстрації в будинку не проживали, в зобов`язанні щодо сплати комунальних платежів участі не приймали, чим порушують права позивача. Тому просить захистити її порушене право власності, шляхом зняття відповідачів з реєстраційного обліку в будинку, визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком, зобов`язати третю особу зняти відповідачів з реєстраційного обліку. Позивач надав суду заяву згідно якої просить розглядати позов за його відсутності, наполягає на задоволенні позовних вимог. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяву про розгляд справи за їх відсутності не надавали. В судовому засіданні судом здійснено заміну третьої особи з Новомосковського РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області на Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, представник якого в судове засідання не з`явився. Причини неявки не повідомив. Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених положень закону та думки позивача, який згідно заяви не заперечував проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. У зв'язку з тим, що сторони в судове засідання не з'явились фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги частково з огляду на наступні обставини. Судом встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 11 листопада 2006 року належить житловий будинок, розташований за адресою: вул. Севастопольська, 147 в м. Новомосковськ Дніпропетровської області. Також у вказаному домоволодінні, згідно довідок ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з 08 лютого 2007 року зареєстрований [PERSON], [INFO], та 10 грудня 2012 року зареєстрована [PERSON], [INFO]. Як вбачається з Довідки голови квартального комітету № 30 м. Новомосковська від 19 лютого 2016 року, [PERSON], [PERSON] не проживають у будинку за адресою місця реєстрації. У відповідності до акту комісії у складі Депутата [PERSON], мешканців будинків № 145, 124 по вул. Севастопольській в м. Новомосковську Дніпропетровської області [PERSON], [PERSON] не проживають у будинку за адресою місця реєстрації з моменту реєстрації. Отже, позивач, відповідно до ст.10 ЦПК України, довів за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст.57-59 ЦПК України, зазначені обставини, того, що у будинку за адресою: вул. Севастопольська, 147 в м. Новомосковськ Дніпропетровської області відповідачі не проживають більше року, а лише зареєстровані в ньому. У відповідності до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Ст.156 ЖК України встановлено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Ст.158 ЖК України визначено, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Так, згідно матеріалів справи не вбачається наявності належним чином укладеного договору найму, доказів на підтвердження родинних зв`язків, заповіту, на підставі яких встановлено сервітут чи право користування відповідачів будинком, належним позивачу, матеріали справи свідчать про відсутність відповідачів у житловому приміщенні, що належить позивачу більше, ніж 3 роки. В судовому засіданні 29 квітня 2016 року позивачем пояснено, що реєстрація місця проживання відповідачів та надання їм права користування житловим приміщенням здійснено за її згодою, доказів протилежного суду не подано. Водночас, згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст.401, 404, 406 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Сервітут припиняється у разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. За таких обставин, зібрані у справі докази та їх оцінка вказують на наявність підстав для визнання відповідачів, такими, що втратили право користування житловим приміщенням за вищезазначеною адресою через фактичне припинення сервітуту. Водночас, не підлягають задоволенню вимоги позивача про захист права позивача шляхом зняття відповідачів з реєстраційного обліку, через неналежність способу захисту порушеного права в розумінні ст.16 ЦК України. Також, не підлягають задоволенню вимоги позивача про зняття відповідачів з реєстрації органами, що здійснюють державну реєстрацію місця проживання, як такі, що заявлені передчасно, через відсутність в матеріалах справи доказів відмови у знятті з реєстрації. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 551,20 гривень, тому, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial