Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Кам'янсько-Дніпровської районної державної адміністрації Запорізької області про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку № [ADDRESS]. В будинку крім неї зареєстровані відповідачі, які за даною адресою фактично не проживають та не з'являються. Відповідачі, перебуваючи зареєстрованими в її житловому будинку та не проживаючи в ньому, обмежують її право розпоряджатись своїм майном. У неї виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг. Тому позивач просить суд усунути перешкоди прав власності, визнавши відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованого за адресою: Запорізька область, Кам'янсько-Дніпровський район, [ADDRESS], зняти їх з реєстрації. Ухвалою суду від 04.09.2018 р. прийнято позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 25.09.2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Кам'янсько-Дніпровської районної державної адміністрації Запорізької області та розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначено по справі підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 01.11.2018 року справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просила задовольнити. Відповідачі до суду не з'явились, причини неявки суду не повідомили, на адресу суду повернулись поштові відправлення з відміткою «за зазначеною адресою не проживають». Представник третьої особи просила відмовити в задоволенні позову з метою захисту інтересів дитини. На підставі ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, на підставі наявних в справі доказів. Вивчивши наявні у справі докази, заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши їх належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за № 3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст. ст. 2, 4-5,12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи з його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Відповідно до положень ст. 47 Конституції України кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону чи за рішенням суду. Як зазначено у ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41. Згідно із ст.ст. 71, 72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Як вбачається з копії технічного паспорта на житловий будинок, виготовлений 07.12.1989 р. Запорізьким МБТІ, інвентарний номер 139, власником житлового будинку № [ADDRESS] був [PERSON], а тепер [PERSON], але документів, які б підтверджували факт переходу права власності з попереднього власника на [PERSON] суду надано не було. В зазначеному будинку залишаються зареєстрованими відповідачі, що підтверджується довідкою № 3122, виданої 06.08.2018 року виконавчим комітетом Кам'янсько-Дніпровської міської ради Запорізької області (а.с. 6). Кам'янсько-Дніпровською районною державною адміністрацією Запорізької області надано висновок від 29.10.2018 року № 01-01-23/0649, згідно якого з метою захисту житлових та майнових прав дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], а саме збереження права користування житлом за адресою [ADDRESS], орган опіки та піклування не підтримує позовні вимоги [PERSON] щодо визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON] втратившими право користування житловим будинком та зняття з реєстраційного обліку (а.с. 42-43). Звертаючись до суду та порушуючи питання про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням з підстав передбачених ст.71 ЖК України, позивач посилалась на довідку про реєстрацію та акт сусідів про не проживання [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] за місцем реєстрації певного періоду часу. Разом з тим, на думку суду, зазначені довідка та акт не є належними доказами у справі, оскільки не містить інформації щодо причин не проживання відповідачів в спірному приміщенні. Сам факт не проживання [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у зазначеному будинку та не сплата комунальних послуг, не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки відповідно до правил ст. 71 ЖК України, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин. [PERSON] не було надано будь-яких інших доказів щодо не проживання відповідачів у спірному будинку без поважних причин. Відповідачі ані заперечень, ані відзиву на позовну заяву, ані будь-яких пояснень щодо причин їх не проживання в будинку суду також не надали. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що неповажності причин не проживання відповідачів в спірному будинку позивачем не доведено, тому вважати їх такими, що втратили зв'язок зі спірним будинком, не можна. Щодо позовної вимоги про визнання [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком за адресою: [ADDRESS], суд прийшов до наступного висновку. Згідно матеріалів справи, Кам'янсько-Дніпровська районна державна адміністрація Запорізької області, як особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору,

Outcome: dismissed