Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

Позивач звернулась до Ленінського районного суду м. Полтави із позовом до [PERSON] про визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку (а.с. 2-5). 12 лютого 2020 року позивачем подано уточнену позовну заяву (а.с. 40-42). 11 березня 2020 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 49-52), згідно якої позивач просила визнати житловий будинок об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку та усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном та вселити її в житловий будинок. На обґрунтування позову посилалась на те, що 11 серпня 1974 року між нею та відповідачем [PERSON] був зареєстрований шлюб. У 1984 році вони з чоловіком за спільні кошти придбали незакінчений будівництвом будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці 450 кв.м. Покупцем в договорі купівлі-продажу зазначений відповідач. Усі будівельні роботи були проведені на їх спільні з чоловіком кошти. У 1986 році, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, вони закінчили будівництво та стали проживати в зазначеному будинку. На даний час відповідно Технічного паспорту, виготовленого станом на 01.04.2019 р. та довідки ПП ПБТІ «Інвентаризатор» від 15 квітня 2019 року за адресою [ADDRESS] знаходиться: житловий будинок «А-1» загальною площею 111,5 кв. м., житловою площею 61.9 кв. м., погріб «а3» літня кухня літ. «Б», вбиральня літ. «б», літній душ літ. «61». гараж літ. «В», сарай літ. «в», огорожа №1, колодязь №2 (1/4 частина). Нове будівництво, реконструкція, капітальний ремонт, реставрація - відсутні. Станом на 31.12.2012 р. право власності не зареєстроване. 15 червня 1988 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано, про що відділом ЗАГСу Київського районного виконкому м.\~Полтави у Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено відповідний актовий запис №273 та видане свідоцтво про розірвання шлюбу серія [NUMBER] . Після розірвання шлюбу сторони продовжували жити однією сім`єю, мали єдиний бюджет, піклувалися один про одного та побудували у 1989 р. ще гараж літ. «В» і сарай літ. «в». Вона проживала у будинку та відповідач не створював їй перешкод у користуванні. [INFO] вона народила другого сина - [PERSON] , батьком якого є відповідач [PERSON] . Вона з дітьми зареєстрована за адресою [ADDRESS] . З лютого 2019 р. відповідач чинить їй перешкоди у проживанні у спільному будинку, виганяє з нього, стверджує, що будинок належить тільки йому, у зв`язку з чим вона була вимушена звертатись до поліції. Оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований ними за час шлюбу та за спільні кошти подружжя на земельній ділянці, яка перейшла в користування відповідно до ст. 370 ЦК України, будівництво житлового будинку з господарськими будівлями закінчено на 100% у 1986 році і до теперішнього часу вони експлуатуються за своїми функціональними призначеннями, але реєстрація права власності відсутня, просить визнати об`єкт спільної сумісної власності подружжя з наступним його поділом на засадах рівності часток. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 08 квітня 2020 року у справі призначено комплексну судову будівельно-технічну та земельно-технічну експертизи, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 13 липня 2020 року поновлено провадження у справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 28 вересня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з викладених у заяві про збільшення позовних вимог підстав та просили суд визнати житловий будинок об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за позивачем право власності на 1/2 частину житлового будинку, усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном та вселити позивача в житловий будинок. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що він визнає те, що збудований будинок є об`єктом права спільної сумісної власності його та позивача [PERSON] , та що вона має право 1/2 частину спірного домоволодіння. В той же час наполягав на тому, що не впустить її проживати в будинку. Представник відповідача підтримала висловлену відповідачем позицію. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, проаналізувавши надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 серпня 1974 року між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] , зареєстрований шлюб, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру № 00025267106 від 18 січня 2020 року. [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. 23 лютого 1984 року під час перебування в зареєстрованому шлюбі відповідачем [PERSON] придбано незакінчений будівництвом будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 450 кв.м, наданій в користування продавцю [PERSON] згідно з рішенням виконкому Полтавської міської ради № 287 від 05 вересня 1967 року. 15 червня 1988 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] був розірваний, про що відділом ЗАГСу Київського районного виконкому м. Полтави у Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено відповідний актовий запис № 273 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу серія [NUMBER] . При цьому, відповідно до ст. 44 КпШС України шлюб вважався припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. 21 лютого 1991 року позивач народила другого сина [PERSON] , батьком якого є [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про встановлення батьківства. Наведене підтверджує доводи позивача про факт сумісного проживання з відповідачем після офіційного розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст.\~376\~Цивільного кодексу\~України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Роз`яснення кожної із ознак самочинного будівництва надане у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376\~Цивільного кодексу\~України (про правовий режим самочинного будівництва)» № 6 від 30.03.2012 р. Вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва\~Постановою КМУ від 05 серпня 1992 року № 449, тобто до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведені в ДБН АЗ. 1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та в листі Державного Комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5, в якому зокрема роз`яснюється: по об`єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок введення в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинків (будівлі), що складається БТІ. Відповідно до абз. 60 п. 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої\~наказом Державного комітету будівництва архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року №127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, що побудовані до 05 серпня 1992 року. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Згідно з розділом 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські будівлі та споруди, прибудови до них. побудовані до 05 серпня 1992 року. Згідно копії технічного паспорту, виготовленого станом на 01 квітня 2019 року та довідки ПП ПБТІ «Інвентаризатор» від 15 квітня 2019 року за адресою [ADDRESS] , знаходиться житловий будинок «А-1» загальною площею 111,5 кв. м. (1986 року спорудження), житловою площею 61.9 кв. м., погріб «а3» (1986 року спорудження), літня кухня літ. «Б» (1984 року спорудження), вбиральня літ. «б» (1986 року спорудження), літній душ літ. «б1» (1986 року спорудження), гараж літ. «В» (1989 року спорудження), сарай літ. «в» (1989 року спорудження), огорожа № 1, колодязь № 2 (1/4 частина) (1980 року спорудження). Нове будівництво, реконструкція, капітальний ремонт, реставрація - відсутні. Станом на 31 грудня 2012 року право власності не зареєстроване. Згідно з Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і прав власності №194839517, №194850548 від 24 та 25 грудня 2019 року право власності на нерухоме майно за адресою [ADDRESS] , не зареєстроване за [PERSON] . Згідно висновку судового експерта Федорова Д.Ф. за результатами судової будівельно-технічної, земельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 49 від 08 липня 2020 року станом на дату проведення дослідження ступінь будівельної готовності житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] , складає 100 %. Згідно ст.\~328\~Цивільного кодексу\~України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст.\~392\~Цивільного кодексу\~України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинний до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Згідно зі статтею 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Відповідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За викладених обставин, враховуючи, що вказане домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами побудоване до 05 серпня 1992 року, відповідає наявним будівельним нормам і не потребує введення в експлуатацію, придбано в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі воно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. З наведених вище підстав, суд також визнає обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку з надвірними спорудами. \~ \~ \~ \~На обґрунтування позовних вимог в частині усунення перешкод в користуванні нерухомим майном та вселення в житловий будинок позивач [PERSON] посилалась на те, що відповідач [PERSON] з лютого 2019 року чинить їй перешкоди в користуванні спірним житловим будинком, вигнав та не пускає її до будинку. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. \~ \~ \~ \~Згідно ст. 316, 317, 319\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.\~358\~ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно ст.\~361\~ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Згідно ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 156\~ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що позивач та їх спільні з відповідачем сини зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . що підтверджується відповідною довідкою № 40 КП ЖЕО № 2 від 08 січня 2020 року, копією домової книги. \~ \~ \~ \~28 лютого 2019 року позивач звернулась до органів поліції з приводу того, що [PERSON] вчиняє дома сварки та не впускає її до помешкання, у зв`язку з чим просила допомоги щоб повернутись до свого місця проживання. \~ \~ \~ \~27 січня 2020 року позивач звернулась до органів поліції по факту виникнення конфліктної ситуації з чоловіком [PERSON] \~ \~ \~ \~15 лютого 2020 року позивач звернулась до органів поліції з приводу того, що [PERSON] змінив дверні замки, внаслідок чого вона не може потрапити до помешкання по [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~06 липня 2020 року постановою Ленінського районного суду м. Полтави [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, у зв`язку з тим, що на початку травня 2020 року за місцем свого проживання він вчинив відносно своєї колишньої дружини [PERSON] психологічне насильство, в ході якого висловлювався нецензурною лайкою та не впускав її до будинку. Вказані доводи [PERSON] щодо існування перешкод в користування житловим будинком не оспорювались відповідачем [PERSON] , який наполягав в судовому засіданні на тому, що позивач не має права проживати в спірному будинку, він її не впустить та що проживання обох сторін в спірному будинку є неможливим. Позивач, як власник 1/2 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, зокрема проживати в будинку та вселитися в будинок. Оскільки судом встановлено, що сторони не можуть вирішити спір щодо користування спірним будинком, позивач не має вільного доступу до майна, співвласником якого він є, через перешкоди зі сторони відповідача, суд вважає за необхідне задовольнити позов та усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом вселення позивача до спірного будинку. Враховуючи викладене суд визнає позовні вимоги законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст.\~137\~ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно ч. 3 ст.\~137\~ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 12 лютого 2020 року між позивачем та адвокатом Новікової Т.В. укладений договір про надання професійної правничої допомоги. Згідно наданого акту виконаних робіт із наведенням розрахунку загальна вартість послуг за надання правової допомоги наданої адвокатом Новіковою Т.В. склала 15\~000 гривень. Згідно наданих стороною позивача квитанцій позивачем оплачено адвокату Новіковій Т.В. за надання правової допомоги 15 000 гривень. Враховуючи обсяг надання позивачу правових послуг, розмір витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15\~000,00 гривень. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в загальному розмірі 5\~611,13 гривень, а також витрат на проведення експертизи та кадастрової зйомки у зв`язку з розглядом справи в розмірі 7\~900 гривень. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного ст.ст. 316-319, 321, 328, 358, 361, 376, 391, 392 ЦК України, ст.ст. 22, 28, 44 КЗпШ, ст. 70 СК України,

Outcome: approved