Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

Позивач, звернувшись в суд із даним позовом, посилається на те, що [INFO] померла [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина за заповітом, посвідченим 24.10.2002 року за № 36 у Великоключівській сільській раді Коломийського району, відповідно до якого все належне на момент смерті майно вона заповіла їй, позивачці по справі [PERSON], а саме житловий будинок [ADDRESS] Вказаний житловий будинок належав на праві власності колгоспному двору, головою якого була померла [PERSON]. Станом на 01.07.1990 року у вказаному житловому будинку була зареєстрована та проживала лише померла [PERSON] Звернувшись до нотаріуса, позивач отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, у звязку із відсутністю правовстановлюючого документу. Просить суд визнати право власності на житловий будинок та господарські будівлі і споруди, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] В судове засідання позивач не з'явилась, позивач та її представник подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності. Представник відповідача, Нижньовербізької сільської ради в судове засідання не зявився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнав. Відповідно до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов слід задовольнити, з наступних підстав. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року, а також ст. 1 Додаткового протоколу до неї передбачають право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнають право держави на здійснення контролю за використанням власності з урахуванням загальних інтересів або для забезпечення стягнення податків, інших зборів чи штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплюються і у національному законодавстві України. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно Цивільного кодексу України підставами виникнення права власності є різні правопороджуючі юридичні факти, або правовідносини, зокрема, також і в порядку спадкування після смерті громадянина. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) переходять всі права та обов'язки до інших осіб (спадкоємців). Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , про що в книзі реєстрації смертей 10.01.2012 року зроблено відповідний актовий запис за № 1. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку № 39 за адресою: [ADDRESS] Померла [PERSON] була головою колгоспного двору, що підтверджується обліковою картою обєкта по господарського обліку на 2011-2015 року. Станом на 01.07.1990 року у дворі проживала тільки голова колгоспного двору [PERSON], що підтверджується довідкою довідкою Нижньовербізької сільської ради Коломийського району від 11.09.2017 року № 1325 (а.с.2)Позивач [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Однак, згідно постанови державного нотаріуса першої Коломийської РДНК Петрук О.Л. позивачу рекомендовано звернутися із позовом до суду про визнання права власності. Згідно із п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №30 „Про судову практику у справах за позовами про захист права власності спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Згідно ст. 123 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, позовні вимоги [PERSON] є належно обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ст.ст.328,392 ЦК України та

Outcome: approved