Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

Позивач звернулась до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з позовною заявою в якій просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] , та скасувати їх реєстрацію за вказаною адресою. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є власником квартири [ADDRESS] . Крім неї у вказаній квартирі зареєстровані її чоловік [PERSON] та їх діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Однак останні з 2014 року у належному їй житлі не проживають, виїхали до Російської Федерації та не мають наміру повертатись. На даний час вона змушена сплачувати комунальні послуги з урахуванням зареєстрованих у квартирі відповідачів, що ставить її у тяжке матеріальне становище. Через наведені обставини змушена звертатись до суду за захистом своїх прав. Позивач до суду не прибула, від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник позивача адвокат Бодягін І.Б. на початку розгляду справи позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити, згодом надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Від відповідача [PERSON] , який діє самостійно та в інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , надійшла заява про визнання позовних вимог, у якій він зазначає, що прибути до судового засідання не може, адже разом із дітьми проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Просить справу розглядати за його відсутності. Представник третьої особи - Служби у справах дітей - до суду не прибув, через канцелярію суду надано висновок, згідно якого комісія з питань захисту прав дитини при Маріупольському комітеті Маріупольської міської ради вважає неможливим визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням, проте остаточне рішення по справі залишають на розсуд суду, з урахуванням інтересів дітей. Представник третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби у Донецькій області Трубіцин К.Р. просив розглядати справу без його участі. Вивчивши матеріали справи, суд, з урахуванням доводів сторін, викладених ними у заявах, дійшов висновку про задоволення позову частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є єдиним власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 05 жовтня 2010 року, реєстровий № 2263, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Скалун Р.В. Також встановлено, що відповідач [PERSON] є чоловіком позивача, а [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] - дітьми. Згідно інформації Лівобережного відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, відповідач [PERSON] та неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстровані в квартирі [ADDRESS] . Крім того, згідно копії довідки адміністрації міського поселення смт Андра Октябрьського району Ханти-Мансійського округу - Югра Тюменської області від 25 квітня 2019 року № 375, останні зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , які засвідчили, що відповідачі не проживають у квартирі [ADDRESS] приблизно з 2014 року. Їм відомо, що вони виїхали до іншої країни. Відповідно до ст.ст. 317, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Так, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відтак, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16. Аналізуючи наведене, суддя дійшла висновку, що відповідач [PERSON] та неповнолітні [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , будучи членами сім`ї власника житла, та не проживаючи у ньому більше року без поважних причин, втратили право користування ним на підставі ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України. При цьому суд враховує, що відповідач та неповнолітні діти зареєстровані та проживають у Російській Федерації, отже визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, належним позивачу, за даних конкретних обставин не суперечитиме їх інтересам. Позивач також просить скасувати реєстрацію відповідача та дітей за спірною адресою. Вирішуючи позов в цій частині, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється крім іншого на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. В сенсі наведеної норми остаточне рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття її з реєстраційного обліку, а тому суд не вбачає підстав для додаткового вирішення вимоги позивача про зняття відповідачів з реєстраційного обліку за зазначеною позивачем адресою та з цих підстав відмовляє у задоволенні позову в цій частині. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд вважає можливим сплачений позивачем судовий збір за подання даного позову залишити за її рахунок. На підставі наведеного,

Outcome: partial