Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом в якому просила визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 06.12.2013 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON], відповідно до умов якого, відповідач [PERSON] передала у власність відповідачу [PERSON] квартиру [ADDRESS] та просила застосувати наслідки недійсності вказаного правочину, визначені у ст. 216 ЦК України, та повернути сторони у первісний стан, посилаючись на те, що рішення апеляційного суду Херсонської області від 23.07.2013 року, на підставі якого відповідач [PERSON] уклала вказаний договір довічного утримання та передала у власність відповідачу [PERSON] квартиру [ADDRESS], на даний час скасовано та вона є власником вказаної квартири відповідно до договору дарування від 22.03.1996 року. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позивачем вимоги за підставами вказаними у позові. Відповідачі та їх представник в судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на те, що договір довічного утримання укладено між відповідачами у відповідності до вимог чинного законодавства на законних підставах. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.ст. 60, 61 ЦПК України, сторони зобов'язані надати докази та довести ті обставини, які обґрунтовують їх вимоги і заперечення та мають значення для справи, крім тих, які визнаються сторонами, є загальновідомими та встановлені рішенням суду. Судом встановлено, що позивач [PERSON] була власником квартири [ADDRESS], яку отримала в дар від відповідача [PERSON] згідно договору дарування від 22.03.1996 року, укладеного між ними. Згідно рішення апеляційного суду Херсонської області від 23.07.2013 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 23.04.2013 року, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним відмовлено, скасовано та ухвалено нове, яким позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним задоволено та визнано недійсним договір дарування від 22.03.1996 року квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] 06.12.2013 року між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір довічного утримання, згідно умов якого [PERSON] прийняла належну [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовано рішення апеляційного суду Херсонської області від 23.07.2013 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та залишено без змін рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 23.04.2013 року, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним відмовлено. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та сторонами визнаються, а правовідносини які виникли між сторонами регулюються нормами ЦК України. В силу ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Як встановлено в судовому засіданні, з пояснень представника позивача, пояснень відповідачів та їх представника й матеріалів справи, вбачається, що відповідач [PERSON] 06.12.2013 року на момент укладення з відповідачем [PERSON] договору довічного утримання була власником квартири [ADDRESS] та на законних підставах передала відповідачу [PERSON] належну їй квартиру згідно умов вказаного договору довічного утримання, також вбачається що станом на момент укладення між відповідачами оспорюваного договору довічного утримання позивач [PERSON] не була власником квартири [ADDRESS], оскільки на той час набрало законної сили рішення апеляційного суду Херсонської області від 23.07.2013 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, згідно якого було визнано недійсним договір дарування від 22.03.1996 року квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], на підставі якого позивач [PERSON] була власником цієї квартири. За таких обставин, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного між [PERSON] та [PERSON], згідно якого у власність [PERSON] було передано належну [PERSON] квартиру [ADDRESS], оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що на момент укладення вказаного договору довічного утримання [PERSON] була власником вказаної квартири та мала право розпоряджатись своїм нерухомим майном на свій розсуд та позивачем не доведено, якими винними діями відповідачів порушено її право та яке саме, у зв'язку з чим не можуть бути задоволені й інші вимоги позивача про застосування наслідків недійсності вказаного договору довічного утримання визначені у ст. 216 ЦК України та повернення сторін у первісний стан.

Outcome: dismissed