Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати недійсним заповіт як розпорядження на випадок смерті, складений [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] 21 травня 2013 року. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що [INFO] помер її брат - [PERSON], після смерті якого залишилось спадкове майно, а саме квартира [ADDRESS]. Після смерті брата позивач звернулась в Першу Львівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, так як вона являлась спадкоємцем за законом і інших спадкоємців не було, оскільки дружина [PERSON] померла раніше, а дітей у них не було. Однак, 21.05.2013 року їй стало відомо, що згадану квартиру її брат заповів [PERSON] Позивач вважає заповіт недійсним, оскільки за [PERSON] ніхто не доглядав, останній завжди говорив, що квартира перейде їй у спадок. Також, померлий був людиною похилого віку, перебував у тяжкому стані і не міг усвідомлювати значення своїх дій, вчиняючи правочин. Окрім того, [PERSON] ніколи не згадував про [PERSON], а тому у нього не було жодних мотивів чи внутрішніх переконань складати заповіт на користь відповідача. Таким чином, позивач вважає, що оспорюваний заповіт був складений під впливом обману і сам спадкодавець в повному обсязі не міг усвідомлювати значення своїх дій. В судовому засіданні позивач та представник позивача, кожен окремо, позов підтримали, та дали пояснення аналогічні доводам викладеним у позовній заяві. Просять позов задоволити. Відповідач та його представник, кожен окремо, в судовому засіданні позов заперечили з підстав, викладених у письмових запереченнях. Просять відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши надані суду докази в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно ч.1 ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Судом встановлено, що [INFO] у м.Львові помер [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 30.07.2013 року /а.с.10/. За життя [PERSON] було складено заповіт від 21.05.2013 року зареєстрований в реєстрі №372, яким померлий належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] заповів [PERSON] /а.с.8/. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] /а.с.32/, 14.10.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб у Підберерізцівській сільській раді Пустомитівського району Львівської області, про що зроблено актовий запис за №06. Як видно з повідомлення №323 від 12.11.2013р. Комунальної Львівської міської лікарні «Хоспіс» /а.с.52/, [PERSON], [INFO], який проживав за адресою: [ADDRESS], перебував на симптоматичному лікуванні в Комунальній Львівській міській лікарні «Хоспіс» з 16 квітня 2013 року по 02 червня 2013 року. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Згідно акту судово-психіатричного експерта №558 від 11.08.2014 року /а.с.139-143/, в зв'язку з недостатністю та суперечливістю даних про психічний стан та неможливістю оцінити глибину розладів свідомості [PERSON] у період укладення заповіту від 21.05.2013р., відповісти на поставлені запитання щодо психічного стану [PERSON] та можливості усвідомлення ним значення своїх дій, не виявляється можливим. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що працює лікарем - терапевтом в Комунальній Львівській міській лікарні «Хоспіс» та була лікуючим лікарем померлого [PERSON] Останній часто плакав, боявся смерті, його стан був важкий. Усі документи, що стосувалися [PERSON] підписував [PERSON] [PERSON] перебував в адекватному стані, давав відповіді на всі запитання, хоча при цьому був ослаблений. Також, препарати, які призначались померлому, є заспокійливими та призначене лікування не могло вплинути на розуміння та усвідомлення його дій. Крім того, з моменту поступлення до лікарні до 31.05.2013 року [PERSON] перебував на палатному режимі, він сам ходив по палаті, мав можливість покидати лікарню, що і робив зі слів її колег - лікарів та мав можливість укласти заповіт як в лікарні, так і поза її межами. 31.05.2014 року стан [PERSON] погіршився та він зліг. [PERSON] до лікарні доставляв [PERSON] та відвідував його там постійно. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона доглядала за [PERSON] близько 4 років. Сім'я [PERSON] надавала [PERSON] та [PERSON] всіляку допомогу, тобто опікувались ними. [PERSON] та [PERSON] проживали разом на вулиці Котика в м.Львові. [PERSON] казав, що дуже задоволений опікою [PERSON] та що йому неприємно спілкуватися з родичами. [PERSON] в цей час був в адекватному стані. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є прихожанка церкви, яку відвідували [PERSON] та його дружина [PERSON], була знайома з ними близько 3-4 років. Вона приходила в гості до [PERSON] та [PERSON], а родина [PERSON] опікувалася останніми. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона працює нотаріусом та посвідчуючи заповіт [PERSON] 21.05.2014 року перевірила чи [PERSON] орієнтується в просторі, в собі та в часі, він давав чіткі відповіді на запитання, був повністю адекватний. [PERSON] особисто повідомив, що хоче переписати заповіт на сім'ю [PERSON], оскільки останні йому допомагають. [PERSON] власноручно підписав заповіт. Також, з матеріалів справи видно, що організацією та проведенням поховання [PERSON] займався [PERSON] /а.с.45, 46/. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Проаналізувавши докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд приходить до переконання, що [PERSON] в момент вчинення оспорюваного заповіту усвідомлював значення своїх дій та бажав скласти заповіт на користь [PERSON], тобто такі дії померлого відповідали його внутрішній волі, що достатньо стверджується вищенаведеними доказами. Крім того, вищенаведені обставини логічно пояснюють факт попереднього складення заповіту [PERSON] в користь [PERSON] Суд не бере до уваги покази свідків [PERSON], [PERSON], оскільки останні у своїх показах жодним чином не підтвердили той факт, що [PERSON] при складанні заповіту не усвідомлював значення своїх дій. Також, у пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (ч.3 ст.202 ЦК України). Отже, заповіт за своєю правовою природою є одностороннім правочином, та виходячи з положень ст.230 ЦК України, такі не поширюються на односторонні правочини, а тому покликання позивача на ст.230 ЦК України є безпідставним. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки обставини, на які посилається позивач не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Outcome: dismissed