Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що 27.08.2015 між нею та ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» укладено договір №0330241291 про надання населенню послуги з газопостачання. Рішенням УПСЗН виконкому Центрально-Міської районної у місті ради №51 від 29.12.2015 було призначено субсидію для відшкодування щомісячних витрат на оплату житлово-комунальних послуг на опалювальний період у різні періоди, починаючи з липня 2016 року по квітень 2017 року в розмірі 247,88 грн, в зимовий період з жовтня 2016 року по квітень 2017 року включно - 3056,81 грн, а з жовтня по листопад 2017 року - 1497,54 грн, з листопада 2017 року по квітень 2018 року включно, сума субсидії склала 2752,11 грн. У липні 2018 року на її адресу надійшов рахунок № [NUMBER] від 11.07.2018, в якому значилася переплата в сумі 2350,17 грн за спожитий газ з рекомендованим авансовим платежем у розмірі 219,52 грн. 10.08.2018 позивачем було здійснено оплату за спожитий природній газ у сумі 208,74 грн. У серпні 2018 року на її адресу надійшов рахунок № [NUMBER] від 09.08.2018, в якому значилася переплата за спожитий газ в сумі 2351,17 грн із рекомендованим авансовим платежем 234,83 грн. 06.09.2018 позивачем здійснено оплату за спожитий газ в сумі 208,24 грн. З грудня 2018 року з телефонного номеру [NUMBER] , який належить відповідачу, почали надходити дзвінки на мобільний телефон [NUMBER] , з наполегливим проханням сплатити існуючу заборгованість за нібито спожитий природній газ у різних сумах. 04.01.2019 позивачем було сплачено 720 грн за спожитий природній газ у 2018 році, але дзвінки відповідача не припинилися. Подзвонивши 14.01.2019 за вказаним вище номером, була отримана відповідь про те, що заборгованість в сумі 2341,50 грн необхідно сплатити якомога швидше. На питання позивача куди поділася переплата в сумі 2351,17 грн, зазначена в рахунку № [NUMBER] від 09.08.2018, відповідач йому відповів, що необхідно своєчасно подавати показники спожитого природного газу. На прохання зробити акт звірки заборгованості між споживачем і постачальником цієї послуги позивачу відмовили. 25.01.2019 на мобільний номер [NUMBER] надійшло смс з вимогою сплатити суму заборгованості, яка станом на 25.01.2019 становить 2341,50 грн. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить визнати дії відповідача щодо нарахування їй неіснуючої заборгованості в розмірі 2341,50 грн незаконними та агресивними; скасувати незаконно нараховану заборгованість в сумі 2341,50 грн; стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 5000,00 грн. Позивач у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Від представника позивача [PERSON] надійшла до суду заява про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, наддав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні. Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Так, судом встановлено, що позивач є споживачем природного газу за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором про надання населенню послуг з газопостачання №0330271291, укладеним з ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» (а.с. 2-3). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Пунктом 17 частини 1 статті 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. З повідомлень Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради (а.с. 9-18) вбачається, що [PERSON] призначено субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг. З рахунків ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» (а.с. 19-22) вбачається, що [PERSON] нараховувалася сума до сплати за спожитий природній газ, зокрема за червень 2018 року переплата зазначена 2350,17 грн, рекомендований платіж за липень 2018 року 219,52 грн, об`єм спожитого газу 0 м?; за липень 2018 року переплата зазначена 2351,17 грн, рекомендований платіж за серпень 2018 року 234,83 грн, об`єм спожитого газу 0 м?. З квитанцій про оплату (а.с. 23-28) вбачається, що [PERSON] здійснювала оплату послуг з газопостачання. Позивач заявляє про порушення своїх прав як споживача послуг, що надає товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут», посилаючись на те, що з грудня 2018 року з телефонного номеру [NUMBER] почали надходити дзвінки на мобільний телефон [NUMBER] , з наполегливим проханням сплатити існуючу заборгованість за нібито спожитий природній газ у різних сумах. Подзвонивши 14.01.2019 за вказаним вище номером, позивачем була отримана відповідь про те, що заборгованість в сумі 2341,50 грн необхідно сплатити якомога швидше. На прохання зробити акт звірки заборгованості між споживачем і постачальником цієї послуги позивачу відмовили. 25.01.2019 на мобільний номер [NUMBER] надійшло смс з вимогою сплатити суму заборгованості, яка станом на 25.01.2019 становить 2341,50 грн. Вказані дії відповідача, на думку [PERSON] є незаконними та агресивними. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Згідно зі статтею 21 ЗУ «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу. Частинами 4,5 статті 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: 1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції; 2) вживання образливих або загрозливих висловів; 3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача; 4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб`єктом господарювання; 5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії. Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: 1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати; 2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла; 3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; 4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання. Перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 77 ІІПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Разом з цим, матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували незаконність та агресивність дій ТОВ «Дніпропетровськгаз збут», які на думку позивача, виразились в незаконному нарахуванні заборгованості в сумі 2341,50 грн, телефонних розмовах з вимогою сплатити суму заборгованості, та які б відповідали вищевказаним критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, і тим самим підтверджували обставини порушення відповідачем ЗУ «Про захист прав споживачів», саме на тих умовах які заявлені позивачем. Відповідно з цим, суд не вбачає підстав для задоволення вимог щодо стягнення моральної шкоди, оскільки в судовому засіданні не встановлено неправомірність дій відповідача, а тому відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та моральною шкодою про яку зазначає позивач. Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі наявних у справі матеріалів, а також розподіл судових витрат між сторонами, правове регулювання якого міститься в положеннях ст.ст. 141, 142 ЦПК України. За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Виходячи з положень ч. 2 ст. 137, п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні первісної позовної заяви відмовлено, суд приходить до висновку, що відповідні судові витрати повинні бути покладені на позивача. Однак, оскільки первісного позивача звільнено від сплати судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed