Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

позивач звернувся у суд із позовом до відповідача у якому просить: розірвати шлюб, який укладений між сторонами 24 липня 2009 року та зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Комсомольського районного управління юстиції у місті Херсоні; визначити місце проживання дитини [PERSON] , з матерію [PERSON] ,; стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини у розмірі ј частини усіх вдів заробітку, щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, починаючи з дати подання позову і до досягнення дитиною повноліття; вирішити питання судових витрат. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на даний час шлюбні відносини фактично припинились. Шлюб має формальний характер. Спільного господарства не ведуть. Від шлюбних відносин у сторін народилась дочка, яка проживає із матір`ю. Відповідач від надання матеріальної допомоги на утримання дитини ухиляється та жодної домовленості з цього питання між сторонами не досягнуто. Згоди щодо визначення місце проживання дитини також не досягнуто. Просить позов задовольнити повністю у відповідності до вимог Сімейного кодексу України. Разом із тим, вирішити питання судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України. Відповідачем не подано відзив, який містив би заперечення проти позову. 14 квітня 2021 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва справу передано за територіальною підсудністю до Подільського районного суду міста Києва. 24 травня 2021 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні позивач позов підтримав повністю та просить такий задовольнити з підстав викладених у ньому. У судовому засіданні відповідач визнав позов повністю та простить такий задовольнити. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши її дійсні обставини, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, 24 липня 2009 року сторони зареєстрували шлюб у приміщенні відділу реєстрації актів цивільного стану Комсомольського районного управління юстиції у місті Херсоні, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 237, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб від 24 липня 2009 року серії [NUMBER] . Від шлюбних відносин у сторін народилась дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Таким чином, між сторонами виникли сімейні правовідносини, які врегульовані Сімейного кодексу України. Згідно з ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так, ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин суд прийшов до переконання, що оскільки позов про розірвання шлюбу не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а також враховуючи добровільність визнання відповідачем обставин, які стосуються вимоги про розірвання шлюбу, у відповідності до вимог ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України, ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України, суд прийшов до висновку, що формально існуючий шлюб необхідно розірвати, оскільки подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам одному із подружжя - позивачу. Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов`язків і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ст.180 цього Кодексу кожен з батьків повинен приймати участь в утриманні дитини до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Окрім цього, відповідно до ст.182 цього Кодексу при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. За таких обставин суд враховує те, що добровільність визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; відсутність інших аліментів, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, який працевлаштований, наявність в останнього батьківського обов`язку утримувати дитину та його виконання, необхідність гармонійного розвитку дочки при визначенні розміру аліментів. Таким чином, суд прийшов до переконання, що у відповідності до ст. ст. 141, 181, 182 Сімейного кодексу України та ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України позов необхідно задовольнити повністю та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 усіх доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 05 квітня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Дочка проживає разом із матір`ю. Дана обставини визнається сторонами. Таким чином, суд прийшов до переконання про те, що оскільки вказана вимога визнається відповідачем, а відтак у відповідності до ст. 161 СК України, суд вважає за можливе визначити місце проживання дитини [PERSON] з матір`ю [PERSON] . Таким чином, суд прийшов до переконання про те, що позов підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ч. 1 ст. 139 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 142 цього Кодексу у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Суд установив, що позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір за у сумі 840,80 грн, згідно з квитанції, що міститься у матеріалах справи. Оскільки, розгляд справи по суті не здійснювався, що підтверджено матеріалами справи, суд прийшов переконання, що позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить у розмірі 908,00 грн. Разом із тим, із відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 908,00 грн.

Outcome: approved