Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом 12.06.2018 року мотивуючи тим, що з відповідачем [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 22.12.2005 року. Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], який після розлучення і по сьогоднішній день проживає з нею та знаходиться на її утриманні. [PERSON] навчається в школі, швидко росте та розвивається, відвідує курси англійської мови. Так, за останній час вона витратила значну суму коштів на розвиток сина, одяг, лікування, навчання. Зокрема: лікування у стоматолога (109,00 грн.; 92,00 грн.; 225,00 грн.; 650,00 грн.; 203,00 грн.; 500,00 грн.; 70,00 грн.; 4 645,00 грн.; 2700,00 грн.), одяг та взуття (1 999,00 грн.; 584,00 грн.; 899,00 грн.; 365,00 грн.; 355,00 грн.; 360,00 грн.; 60,00 грн.; 380,00 грн. 429,00 грн.; 275,00 грн.), мобільний телефон з навушниками ( 4 677,00 грн.; 169,00 грн.; 1079,00 грн.), навчання (1300,00 грн.). Разом з цим, батько дитини обмежується сплатою аліментів в сумі 2 792,00 грн. та не допомагає фінансово в додаткових витратах на сина. Вона працює медичною сестрою, отримує мізерну зарплату. На день подачі позову фактично зазнані витрати на дитину, [PERSON], складають 22 125,00 грн. Оскільки в добровільному порядку відповідач своїх зобов'язань не виконує, тому вона просила стягнути з [PERSON] на свою користь додаткові витрати на сина, [PERSON], [INFO], у розмірі 22 125,00 грн. 13.07.2018 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. 24.09.2018 року позивач [PERSON] надала до суду уточнену позовну заяву, в якій просила: стягнути з [PERSON] на свою користь додаткові витрати на сина, [PERSON], [INFO], в розмірі 11 544,00 грн., оскільки, за останній час вона витратила значну суму коштів на розвиток сина та лікування. Зокрема: лікування у стоматолога (109,00 грн.; 92,00 грн.; 225,00 грн.; 650,00 грн.; 203,00 грн.; 500,00 грн.; 70,00 грн.; 4 645,00 грн.; 2700,00 грн.) та навчання (1300,00 грн., 1 050,00 грн.). Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник позивача, адвокат [PERSON], в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, надала до суду заяву, в якій просила справу слухати у її відсутності та відсутності позивача, просила позов задовольнити в повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності та відзив на позов до суду не надав. На підставі ст. 280 ЦПК України та враховуючи думку позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. ст. 150,157 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов'язаний брати участь у її вихованні та утриманні. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 Сімейного Кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.11.1999 року по 22.12.2005 року, що підтверджується копією паспорта та копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.4,5). Від даного шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO], який проживає з матірю [PERSON] та знаходиться на повному її утриманні, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 6, 7). Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.10.2005 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], аліменти в розмірі 1/6 частини з усіх видів його доходу щомісяця, починаючи з 20.09.2015 року і до досягнення дитиною повноліття, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 9). Позивач, [PERSON], [INFO], яка зареєстрована та проживає за адресою: [INFO], працює в КЗ БМР «Білоцерківська міська лікарня №2» на посаді медичної сестри поліклініки та отримала заробітну плату за 2017 рік в розмірі 46 022,60 грн., що підтверджується матеріалами\~ справи (а.с. 4, 8).\~ Відповідач [PERSON], [INFO], який зареєстрований за адресою: [INFO], сплачує аліменти на утримання сина в розмірі 242,00 грн., шляхом відрахування з пенсії боржника,\~ станом на 01.07.2018 року заборгованість відсутня, що підтверджується відповіддю на запит відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ДМС УДМС в Київській області та копією повідомлення Білоцерківського обєднаного управління пенсійного фонду України Київської області від 30.06.2018 року (а.с.22, 38) Також встановлено, що неповнолітній [PERSON], [INFO], якому виповнилось 15 років, навчається у Технолого-економічному коледжі БНАУ за освітнім кваліфікаційним рівнем молодшого спеціаліста за спеціальністю «Підприємництво, торгівля та біржова діяльність», що підтверджується копією договору про надання освітніх послуг № 333 (а.с. 37), згідно якого термін навчання з 01 вересня 2018 року по 30.06.2018 року, форма навчання денна, та загальна вартість освітньої послуги становить 31 500,00 грн., на навчання якого позивач [PERSON] витратила 2 350,00 грн. (1300,00 грн. та 1050,00 грн.), а також суму коштів, зокрема на лікування у стоматолога в сумі 9 194,00 грн. (109,00 грн., 92,00 грн.,225,00 грн., 650,00 грн., 203,00 грн., 500,00 грн., 70,00 грн., 4 645,00 грн., 2700,00 грн.), що підтверджується матеріалами справи ( а.с. 43-48-а). У відповідності до ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Як вбачається з роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п. 18 Постанови від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. При одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів і додаткових витрат їх має бути визначено у рішенні окремо. Аліменти мають на меті забезпечити нормальні матеріальні умови життя дитини. У тих випадках, якщо в силу особливих (виключних) обставин є потреба, окрім аліментів, суд може стягнути додаткові витрати з платника аліментів,у випадках стягнення додаткових витрат мова йде про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України, додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у звязку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Вказане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається даною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї. Суд вирішує, в якій мірі кожен із батьків зобов'язаний приймати участь в цих витратах, виходячи з матеріального та сімейного положення сторін та інших інтересів та обставин, що мають істотне значення, що визначаються так само, як і при стягненні аліментів відповідно до ст.ст. 181, 182 СК України. Батьки беруть участь у додаткових витратах на дитину рівною мірою, сторона, що звертається з вимогою про відшкодування вже зроблених додаткових витрат, має надати суду докази фактично понесених або майбутніх витрат, їхній розрахунок й обґрунтування. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у звязку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Позивачем підтверджено розмір додаткових витрат на дитину належними доказами, а саме копіями квитанцій, в яких визначено вартість придбаних послуг на лікування та навчання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що в цілому становить 11 544,00 грн. (а.с. 36, 43-44, 46-48, 48а), а відповідач, в свою чергу, не надав до суду жодних доказів в підтвердження того, що він приймає участь у додаткових витратах на сина та доказів, які б спростовували доводи позивача. Отже, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення додаткових витрат на дитину є обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення, однак частково, враховуючи, що обоє батьків мають рівні права та обов'язки щодо дитини, тому в рівних частках мають\~ нести витрати на дитину повязані з лікуванням та розвитком здібностей сина. Відповідно до ч. 2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення, тому, розмір додаткових витрат відповідача, суд визначає як половину фактично понесених витрат, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути половину понесених [PERSON] додаткових витрат на неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в звязку з особливими обставинами в житті сина, в розмірі 11544,00 грн. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може\~ ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, тому стягує з відповідача на користь позивача додаткові витрати на сина [PERSON], [INFO], в розмірі 5772,00 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial