Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування заявлених вимог вказала, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді 2/3 частини земельної ділянки площею 1,5188 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, місце розташування якої Будищенська сільська рада Черкаського району Черкаської області. В установлений законом шестимісячний строк позивач подала заяву до Черкаської районної державної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину, але у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено в зв`язку з тим, що документи, а саме державний акт з додатком, свідоцтво про право на спадщину та інформація з Державного реєстру речових прав суперечать один одному, а тому у нотаріуса немає правових підстав для видачі свідоцтва про право на спадщину, а тому позивач була змушена звернутися до суду та просила суд визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 09.11.2010 року на ім`я [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.04.2010 року та скасувати його державну реєстрацію. Відповідно до ухвали суду про відкриття провадження від 05.11.2019 року розгляд справи проводиться за правилами загального позовного провадження. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Позивач в судове засідання не з`явилась, але на адресу суду надійшла заява, в якій просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилась, але на адресу суду надала заяву, в якій позовні вимоги визнала в повному обсязі та просила розгляд справи проводити без її участі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим про дату, час і місце судового розгляду належним чином, заяви про відкладення розгляду справи або розгляду справи без його участі до суду не подавав, про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх в сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. 21.02.1981 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 21.02.1981 року, актовий запис №2. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 19.03.2019 року, актовий запис №16. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у виді 2/3 частини земельної ділянки площею 1,5188 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, місце розташування якої Будищенська сільська рада Черкаського району Черкаської області, яку позивач має право успадкувати. Згідно свідоцтва про право на спадщину №308 від 07.04.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу, після смерті [PERSON] , його син [PERSON] , [INFO] , успадкував 2/3 частки майна померлого, а його дочка [PERSON] , [INFO] , успадкувала 1/3 частку. На підставі вказаного свідоцтва було видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №728086 від 09.11.2010 року, згідно якого [PERSON] є власником земельної ділянки площею 1,5188 га, яка розташована на території Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області, за межами населеного пункту. Згідно витягу з Державного реєстру земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-7111822552019 від 20.08.2019 року власниками земельної ділянки площею 1,5188 га, кадастровий номер 7124981500:03:001:0013 місце розташування якої Будищенська сільська рада Черкаського району Черкаської області є [PERSON] та [PERSON] , частка у спільній власності кожного - 1. Згідно листа Черкаської районної державної нотаріальної контори №2388/02-14 від 18.10.2019 року свідоцтво про право на спадщину на частину земельної ділянки, після смерті [PERSON] , не видано в зв`язку з тим, що державний акт з додатком, свідоцтво про право на спадщину та інформація з Державного реєстру речових прав порушує право суперечать один одному і зареєстровані на підставі Державного акту права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно порушують права [PERSON] в частині його частки у праві власності. Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 126 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Згідно ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ч.1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абз.2 п.2постанови від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів на право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Такий висновок міститься у правовій позиції Верховного суду України у справі № 6-2824цс15 та у постанові Верховного суду від 06.03.2018 року у справі № 275/525/15-ц. Проаналізувавши надані позивачем докази, суд дійшов висновку про недійсність спірного державного акту про право власності, оскільки його наявність позбавляє останню розпоряджатися земельною ділянкою, а тому позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Виходячи з наведеного, суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем, оскільки судом не встановлено обставин, які б свідчили, що таке визнання суперечить вимогам закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved