Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 12.03.2020 року. В належній позивачу квартирі є зареєстрованим місце проживання відповідача - [PERSON] , яка є попереднім власником помешкання. Позивач посилається на те, що їй як власнику квартири чиняться перешкоди у реалізації права власності, а тому, на підставі ст. 391 ЦК України просить визнати особу такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Позивачем в судове засідання надано заяву про можливість слухання справи у її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явилась з невідомих суду причин. Про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Представник третьої особи про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Справа слухалась у відсутності учасників, з ухваленням заочного рішення згідно зі ст.ст. 211, 223, 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив. Позивач - [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 12.03.2020 року, що підтверджується дослідженим в судовому засіданні витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідач [PERSON] є зареєстрованою у спірній \~квартирі з 17.06.1988 року. На час вирішення спору особа фактично не проживає у помешканні, що підтверджується актом про не проживання, складеного ЖБК «Полісся» 12.05.2020 року. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 статі 156 ЖК України визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч.1 ст. 158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. \~ \~ \~ \~З аналізу вищевказаних норм слід дійти висновку, що право на проживання обумовлюється існуванням певних підстав, зокрема: наявність права власності, належність до члена сім`ї власника (ст. 156 ЖК України); угода між власником та мешканцем (ст.ст. 158, 162 ЖК України), та пов`язане із цим фактичне оселення у помешканні. В останніх випадках право на проживання осіб є похідним від права власника на володіння, користування та розпорядження майном. Як зауважувалось вище, право власності в порядку укладення цивільно-правової угоди набуте позивачем - [PERSON] , яка внаслідок реєстрації місця проживання відповідача зазнає перешкод у вільному користуванні майном. Судом на встановлено існування підстав для забережня права на проживання у спірному помешканні відповідачем. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених\~Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. За положенням ч.1 ст. 6 Закону № 1382-IV громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Суд приходить до висновку, що права позивача є порушеними, вимога про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням підлягає до задоволення.

Outcome: approved