Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом у якому просить ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.05.2004 їй на праві власності належить будинок [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстровані її син [PERSON] , дружина сина - [PERSON] та онук [PERSON] .. У 2016 її невістка [PERSON] разом з онуком [PERSON] з власної ініціативи змінили місце проживання та переїхали на постійне місце проживання до своїх батьків у с. Раскаєцій - Ной, району Штефан - Вода, республіки Молдова. Рішенням суду м. Штефан -Вода «Каушани», Республіки Молдова від 12.04.2018 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, визначено місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] у с. Раскаєцій-Ной, району Штефан - Вода, Республіки Молдова. Таким чином її колишня невістка разом з онуком більше трьох років не проживають у житловому приміщенні, де зареєстроване їх місце проживання, відповідачка не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей у будинку не має та самостійно подати заяву про зняття її з реєстрації відмовляється. Факт реєстрації відповідачки та онука у будинку порушує її право на вільне розпорядження і користування майном. Зокрема вона не може оформити субсидії по оплаті комунальних послуг, тому у зв`язку з цим вимушена звернутись з даним позовом до суду. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, додатково пояснила, що не заперечує щоб її онук залишився прописаним у її будинку. Відповідачі [PERSON] , яка також діє у інтересах неповнолітнього [PERSON] , будучи неодноразово належним чином повідомленою судом про час та місце слухання справи, зокрема і через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, відзиву на позов не надіслала. А тому відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає неявку відповідача в судове засідання неповажною та за згодою позивача, вирішив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Уповноважений представник третьої особи центр надання адміністративних послуг Стрийської районної ради Львівської області у судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву, згідно якої просив проводити засідання без їх участі за наявними у матеріалах справи доказами. Уповноважений представник органу опіки та піклування Стрийської районної державної адміністрації Львівської області Боженко Л.І. у судовому засіданні позовні вимоги у частині визнання дитини [PERSON] такою, що втратила право на користування житлом заперечила та просила суд у задоволені таких вимог відмовити. Заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до переконання, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, за правилом ч. 1 ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу. Судом встановлено, що у відповідності до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4004836 від 30.06.2004 позивачу [PERSON] належить на праві приватної власності житловий будинок у [ADDRESS] /а.с.10/ У відповідності до довідки виданої виконкомом Гірненської сільської ради № 834 від 02.12.2019 у будинку у [ADDRESS] зареєстровані син [PERSON] , [INFO] , його дружина [PERSON] та онук [PERSON] /а.с.11/. Згідно копії рішення м. Штефан - Вода «Каушани» Республіки Молдова від 12.04.2018 у справі № 2-585/2017, перекладеного з молдавської на українську мову перекладачем Захаренко - Марійчук Євгенією Олександрівною , вбачається, що шлюб, який був зареєстрований між [PERSON] і [PERSON] , [INFO] у органі РАЦ м.Стрия Львівської області в Україні у відділі реєстрації актів цивільного стану за № 707 від 01.03.2007 р. було розірвано. Також вказаним рішенням визначено місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON]. у с. Раскаєцій-Ной, району Штефан - Вода, Республіки Молдова. /а.с.14-15/ Відповідно до ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2ст. 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач довела обставини на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, зокрема надала докази, які підтверджують той факт, що відповідач [PERSON] не проживає у будинку [ADDRESS] з серпня 2016 року та наданий час проживає у своїх батьків у Республіці Молдова. На підставі вищенаведеного, врахувавши той факт, що відповідач [PERSON] більше трьох років у спірному будинку не проживає без поважних причин, що перевищує річний строк, який визначений у ч.2 ст. 405 ЦК України, домовленості між сторонами про збереження права користування житлом у разі довготривалої відсутності не було, підстав для збереження жилого приміщення за тимчасово відсутньою відповідачкою судом не встановлено, а тому суд вважає, що [PERSON] втратила право на користування житлом в будинку [ADDRESS] , який на праві власності належить позивачу [PERSON] , а тому позов в цій частині підлягає до задоволення. У відповідності до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Як зазначено у ст. 7 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року із змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної асамблеї ООН від 12 грудня 1995 року, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Відповідно до ст. 16 Конвенції жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Крім цього, згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання дітей віком до 14 років є місце проживання їх батьків. Як зазначено у ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти-члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання і зняття з місця реєстрації особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Відповідно до ст. 10 цього ж Закону правила здійснення реєстрації місця проживання, форми необхідних для цього документів, порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру встановлюються Кабінетом Міністрів України. Згідно зі ст. 13 цього ж Закону вільний вибір місця проживання обмежується щодо осіб, які не досягли чотирнадцятирічного віку. Пунктом 1 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» від 02 березня 2016 року встановлено, що ці Правила визначають механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також встановлюють форми необхідних для цього документів. Пунктом 18 цих Правил визначено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами, місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Відповідно до п.п. 11 і 26 цих Правил реєстрація місця проживання без надання такої згоди одним із батьків, зміна реєстрації місця проживання малолітньої дитини не допускається. Орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо, зокрема, особа не подала необхідних документів або інформації. При вирішенні позовної вимоги щодо визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право на користування житлом, суд враховує насамперед його інтереси, те, що він зареєстрований з моменту його народження за адресою реєстрації місця проживання його батьків [ADDRESS] , на даний час у вказаному будинку залишається зареєстрованим його батько [PERSON] .. Окрім цього, суд враховує також відсутність даних про те чи має мати дитини своє житло та чи зможе забезпечити реєстрацію дитини на даний час. Також згідно ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. У відповідності до наявного у матеріалах справи листа орану опіки та піклування Стрийської райдержадміністрації від 19.02.2020 № 67/1162/0/1-20 з метою захисту прав та інтересів дитини орган опіки та піклування Стрийської райдержадміністрації позовні вимоги щодо визнання малолітнього [PERSON] [INFO] , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням не підтримує. Таким чином, на підставі вищенаведеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог позивача щодо визнання малолітнього [PERSON] , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням на підставі ст. 405 ЦК України, а тому в цій частині позову слід відмовити.

Outcome: dismissed