Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

Позивач звернулась в суд із вищезазначеним позовом, мотивуючи його тим, що в липні 2013 року отримала від ПАТ «Дельта Банк» вимогу про досудове врегулювання з тексту якої їй стало зрозуміло, що 02.01.2013 року між нею та банком було укладено кредитний договір і станом на 15.07.2013 року наявна заборгованість в сумі 13 399,74 грн. Вона неодноразово зверталась до працівників банку щодо отримання копії даного договору, працівники банку відмовили у видачі копії договору, наголошуючи на тому, що вона має погасити заборгованість. Погашати заборгованість вона відмовилась, звертає увагу на те, що жодних договорів з банком не укладала, кредитних коштів не отримувала, а тому вимушена звернутись в суд з даним позовом. Посилаючись на норми діючого законодавства, просить визнати недійсним кредитний договір, укладений з нею та стягнути з відповідача судові витрати по справі. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, уточнивши позовні вимоги просив визнати недійсним кредитний договір № 005-99964-150313 від 15.03.2013 року укладений між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» та стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати по справі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, надав суду заперечення проти позову, посилаючись на обставини, що в них викладені, просив відмовити в задоволенні даного позову. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до вимог ч.1 ст. 202 ЦПК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Судом встановлено, що відповідно до договору № 005-99964-150313 від 15.03.2013 року, укладеному між ПАТ «Дельта Банк», який складається із заяви позичальника № 005-99964-150313 від 15.03.2013 року, графіку платежів, анкети до заяви та [PERSON], остання отримала кредит в розмірі 11 194,56 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,00%річних на 24 місяці. Відповідно до вимог ч.1 ст. 215 ЦК України та згідно роз»яснень Пленуму Верховного Суду України п.7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Посилаючись на вказані норми закону позивач і звернулась в суд із вищезазначеним позовом. Частиною 1 статті 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень… Суд критично оцінює заперечення представника відповідача про те, що наявність даних про відомості, факти, які могли бути відомі лише позивачу містяться в договорі, а саме назви вулиці в селі Тарасівка Новгородківського району, номеру ідентифікаційного коду без яких договір не можливо було б укласти, оригінал вищезазначеного кредитного договору підтверджує факт укладення даного кредитного договору між сторонами, зі змісту якого вбачається, що сторони за договором прийшли згоди щодо істотних умов договору, договір укладено в письмовій формі, він містить підписи сторін, які на момент його підписання мали належний рівень дієздатності та приймає до уваги пояснення представника позивачки про те, що вказані дані могли бути викрадені, а заяви позивачки пояснювались тим, що вона мала намір отримати копію вказаного договору. За клопотанням представник позивача по справі було призначено судово-почеркознавчу експертизу. Згідно висновку № 176 судово-почеркознавчої експертизи від 05.05.2014 року, проведеної Кіровоградським відділенням Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, предметом дослідження якої була оригінал заяви № 005-99964-150313 від 15.03.2013 року, укладену між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк», оригінал анкети до вищезазначеної заяви та графіку платежів, укладених між тими ж сторонами, встановлено, що підписи у вказаних документах виконані не самою [PERSON], а іншою особою. Експерт попереджений про кримінальну відповідальність по ст. ст. 384, 385 КК України. Представником відповідача не надано доказів про отримання саме позивачкою кредитних коштів. Згідно ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п.4 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вказаний правочин вчинено не позивачкою, її позов доведений в судовому засіданні, а тому договір - заява клієнта від 15.03.2013 року № 005-99964-150313, укладену між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» має бути визнаний недійсним (нікчемним). Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати по справі в сумі 2 028,68 грн., які складаються із суми сплаченого судового збору - 229,40 грн. та витрат на проведення експертизи в сумі 1 799,28 грн. На підставі викладеного і ст.ст. 203, 215 ЦК України,

Outcome: approved