Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] та просила стягнути з нього на свою користь на утримання доньки [PERSON] , [INFO] щомісячно аліменти у розмірі 4000 гривень, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи стягнення з дня подачі позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі в період якого у них народилась донька [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина проживає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні, відповідач у свою чергу ухиляється від свого обов`язку по утриманню доньки, що й стало підставою звернення до суду. Ухвалою суду від 18.04.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження. Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав викладених у позові та просила суд їх задовольнити. Відповідач до судового засідання не з`явився, про причини неявки до суду не повідомив, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Заяв та відзиву відповідача до суду не надходило. За таких обставин у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки представник позивача не заперечувала проти такого порядку вирішення спору. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі в період якого у них народилась донька [PERSON] , [INFO] (на 4-6, 29 а.с.). Малолітня дитина проживає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні (довідка на 7 а.с.). До правовідносин, які виникли, підлягають застосуванню норми Сімейного кодексу України щодо обов`язку батьків утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України передбачено обов`язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття. Згідно із ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Абзацом 1 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 року постановлено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Вирішуючи питання про стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини суд виходить з того, що стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно зі становищем одержувача аліментів. Разом з тим, при визначенні розміру аліментів суд враховує вікову категорію малолітньої дитини та звичайні потреби дитини. Суд критично відноситься до формулювання про стягнення аліментів не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, оскільки такий мінімум застосовується при визначенні аліментів, які стягуються у частці від заробітку (доходу) платника аліментів (ст. 183 СК України), які позивач не заявляла. А тому, враховуючи вищевикладене та з урахуванням рівності обов`язку батьків в утриманні своєї дитини, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача щомісячно аліментів в твердій грошовій сумі, яка підлягає щорічній індексації відповідно до закону, в розмірі 2000 грн починаючи від дня пред`явлення позову тобто 17.04.2019 року до досягнення дитиною повноліття. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати зі сплати судового збору пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 384,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial