Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом 14.06.2018 року мотивуючи тим, що вона являється власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 14.08.2000 року. За вказаною адресою зареєстровані та проживають: вона - [PERSON] та її дочка - [PERSON], [INFO]. Відповідачі у справі - [PERSON], її колишній чоловік, у вказаній квартирі зареєстрований, але не проживає з листопада 2011 року, він забрав свої особисті речі, залишивши ключі від квартири виїхав на інше місце проживання, витрати по утриманню житла не несе, в добровільному порядку з реєстраційного обліку не знімається, що створює суттєві перешкоди для здійснення власником квартири прав щодо розпорядження власністю на свій розсуд. Тому, просила в судовому порядку визнати [PERSON], таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 18.09.2018 року подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи без її участі та задовольнити вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, 18.09.2018 року подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов визнає в повному обсязі, положення ст. 206 ЦПК України йому відомі. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], РНОКПП: [NUMBER], являється власником квартири [ADDRESS], що підтверджено договором дарування квартири від 14.08.2000 року, посвідченого державним нотаріусам Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Київської області, зареєстрованого в реєстрі № 1-2686, та зареєстрованого 14.08.2000 року в Білоцерківському МБТІ ( а.с. 4). З довідки про місце проживання та склад сім'ї від 11.06.2018 року за № 2700, виданої Управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради ( а.с. 6), вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: 15.09.2000 року - [PERSON], [INFO], 15.05.2007 року - [PERSON], [INFO], та 29.03.2002 року - [PERSON], [INFO]. Також, судом встановлено, що відповідач у справі був зареєстрований у вказаному житловому приміщенні, як член сім'ї власника квартири. Так, [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] з 11.09.1993 року та 05.09.2002 року відділом РАГС Білоцерківського міського управління юстиції Київської області було зареєстровано розірвання шлюбу та видано відповідне свідоцтво, що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 5,6,9). Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач у квартирі [ADDRESS] зареєстрований, однак не проживає у вказаному житловому приміщенні з листопада 2011 року, його особистих речей в квартирі немає, участі в оплаті за комунальні послуги та утриманні житлового приміщення у належному стані не приймає, що підтверджено актом № 14/06 від 14.06.2018 року, який складено в присутності свідків, сусідів позивачів та посвідчений ЖЕК № 7 ( а.с. 7). Крім того, відповідач подав до суду заяву про визнання позовної заяви в повному обсязі, тобто підтверджує викладені у ній обставини справи. Таким чином, враховуючи, що відповідач більше одного року без поважних причин не користуються вказаним житловим приміщення, факт його реєстрації перешкоджає власнику квартири вільно користуватись та розпоряджатись належним їй майном, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратив право на користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, виходячи зі змісту зазначеної норми закону, прийняте рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, а відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати складаються з судового збору, який позивач сплатила при подачі позову до суду в розмірі 704,80 грн., однак клопотання про відшкодування витрат за рахунок відповідача до суду не подала. Згідно із ч.1 ст. 142 ЦПК України, в разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні суду вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 % судового збору сплаченого при поданні позову. Отже, враховуючи, що відповідач подав заяву про визнання позову до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про повернення позивачу з державного бюджету 50 % судового збору сплаченого при поданні позову в розмірі 352,40 грн.

Outcome: approved