Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , проподіл спільного майна подружжя та просила суд визнати за нею право власності на Ѕ квартири [ADDRESS] та за [PERSON] на Ѕ квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину - доньку - [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу, 22.12.2016 року сторонами по справі була придбана квартира [ADDRESS] , яка була оформлена на відповідача. Вказана квартира була придбана частково за особисті кошти відповідача та кошти набуті (отримані) подружжям за час шлюбу, а саме: 1) 22.12.2016 року відповідач продав належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] за 540000,00 грн. Але, слід зазначити, що у вказаній квартирі в період спільного проживання подружжям за спільні кошти був здійснений ремонт, загальна вартість якого становила - 42500,00 грн. 2) за кошти від продажу автомобіля «Чері Тіго», що становили - 4000,00 дол. США, що в гривневому еквіваленті на час купівлі становило - 105720,00 грн.; 3) заощадження позивача від заробітної плати; тощо. Таким чином відповідач по справі до купівлі залучив 497500,00 грн., а інша частина коштів спільні кошти подружжя. Але згадана квартира була придбана в інтересах сім`ї про, що відповідач неодноразово повідомляв в судових засіданнях по справах за його позовами. А, отже, і в інтересах малолітньої доньки - [PERSON] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05.12.2018 року шлюб між сторонами по справі було розірвано. Вихованням, доглядом, навчанням та утриманням спільної дитини повністю займається позивач по справі. Батько дитини, відповідач по справі, аліменти не сплачує, а натомість вчиняє фізичне, економічне, психологічне, моральне, побутове насильство в сім`ї з нанесенням тілесних ушкоджень. Як наслідок видавалися обмежувальні приписи з обмеженням спілкування відповідача з позивачем та їх спільною малолітньою донькою та термінові заборонні приписи стосовно кривдника. Позивачем по справі сплачувались усі комунальні платежі, що підтверджується квитанціями, тобто утримує майно в належному стані на противагу відповідачеві, який за для того, що вижити з квартири позивача з дитиною, робить все на знищення квартири. Зважаючи на викладене вище, позивач вважає, що має абсолютне законне право збільшити частку у спільній власності на спірну квартиру. 30.10.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Відповідач скористався правом наданим йому ч. 1 ст. 193 ЦПК України та звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , про визнання частини квартири приватною власністю, відповідно до якого просив визнати 25/33 частини квартири [ADDRESS] особистою його приватною власністю.Вимоги за зустрічним позовом [PERSON] обґрунтував тим, що [PERSON] в своїй позовній заяві визнає той факт, що спірна Квартира була придбана частково за особисті кошти [PERSON] , а саме 540000,00 грн., що були отримані ним внаслідок продажу квартири [ADDRESS] , яка належала йому на праві особистої приватної власності. Зважаючи на ч. 1 ст. 82 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню. В своїй первісній позовній заяві [PERSON] стверджує, що квартира була придбана за рахунок продажу автомобіля «Чері Тіго» за 4000,00 дол. США, що становить еквівалент 105720,00 грн., та її заощадження із заробітної плати. Проте [PERSON] не надала жодних доказів на підтвердження зазначених обставин. Відповідач за первісним позовом не визнає зазначені обставини. Щодо продажу автомобіля слід зазначити, що 03.12.2016 року він дійсно продав автомобіль «CHERRY TIGGO», номерний знак [NUMBER] , за договором купівлі-продажу транспортного засобу № 8044/2016/226574 від 02.12.2016 року. Цей договір було оформлено та підписано сторонами в сервісному центрі № 8044 РСЦ МВС України в місті Києві в присутності адміністратора відповідного центру. Ціна продажу зазначеного транспортного засобу склала 49500,00 грн. (п. 3.1 зазначеного договору купівлі-продажу транспортного засобу), а не 105720,00 грн., як вказує [PERSON] в своїй позовній заяві. Зазначені кошти не були витрачені на придбання оспорюваної Квартири. Вони були витрачені на переїзд та облаштування Квартири після переїзду в неї сторін та їх доньки, а також на утримання сім`ї, оскільки до серпня 2017 року [PERSON] був безробітним. Щодо витрачення заощаджень [PERSON] на придбання Квартири слід зазначити, що [PERSON] не надала будь-яких доказів не лише наявності у неї на той час будь-яких заощаджень, а й навіть отримання доходів. Позивач в рамках вищевказаної цивільної справи № 754/11395/19 не зміг довести факт того, що придбання Квартири було здійснено виключно за його особисті кошти. Проте безспірним у цій справі є той факт, що більша частина Квартири була придбана саме за його особисті кошти. Зважаючи на те, що загальна вартість Квартири становить 712 800,00 грн., а сума особистих коштів [PERSON] , витрачених на її придбання становить 540000,00 грн., [PERSON] за особисті кошти було придбано 25/33 частини Квартири: 540 000,00 грн./21 600 = 25; 712 800,00 грн./21 600 =33; 540 000,00 грн./712 800,00 грн. = 25/33. Зважаючи на викладене вище, частина Квартири у розмірі 25/33 була придбана, хоч і в період шлюбу, проте за особисті кошти Відповідача за первісним позовом, тому не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є його особистою приватною власністю як того з подружжя, за особисті кошти якого вона придбана. Обставини, які є підставами для застосування судом в цій справі частин 2 і 3 ст. 70 СК України, та відступлення від засади рівності часток подружжя відсутні. 01.03.2021 року до суду від представника позивача за первісним позовом надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, де останній просив відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви. В ході розгляду справи позивач та її представник підтримали позовні вимоги за первісним позовом, просили їх задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити. [PERSON] вказувала на те, що два роки тому відповідач за первісним позовом забрав все спільне майно. Спільну дитину не утримує, а за рішеннями судів визнаний кривдником. Спірна квартира є єдиним майном позивача та дитини, при цьому позивач вимушена орендувати квартиру. Натомість у відповідача за первісним позовом є інше житло. Відповідач та його представник за первісним позовом заперечували проти задоволення первісного позову, підтримали вимоги за зустрічним позовом та просили їх задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві. Відповідач вказував на те, що аліменти на утримання дитини сплачує вчасно, довідку від державного виконавця не може отримати, оскільки той знаходиться у відпустці. Вислухавши сторін по справі та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05.12.2018 року було розірвано. Від вказаного шлюбу сторони по справі мають спільну малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України передбачено - об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При чому, ч. 2 ст. 65 СК України передбачає, що при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно із ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 статті 71 СК України). Згідно із ч. 2, 3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як встановлено при розгляді справи, дійсно, малолітня дитина сторін по справі донька - [PERSON] , [INFO] на даний час проживає з позивачем за первісним позовом. Даний факт знайшов своє підтвердження під час розгляду справи і не був спростований жодною із сторін. Але при цьому суд зазначає, що той факт, що малолітня донька проживає разом з матір`ю не є підставою для збільшення її частки у спільному майні подружжя. Інших доводів на обґрунтування своїх первісних позовних вимог позивачем наведено не було, як і не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження підстав для збільшення частки позивача у спільному майні. Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 22.12.2016 року, що зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу належну продавцю на праві власності квартири [ADDRESS] . Продаж вчинено за 540000 грн., що еквівалентно 20000,00 дол. США. Квартира, що продавалась належала продавцю: Ѕ частка на підставі Договору купівлі-продажу, зареєстрованого Українською біржею Десятинна 14.11.1995 року за реєстраційним № 1/8092-5427 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 15.02.1996 року записано у реєстрову книгу за № 3187; Ѕ частка на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 04.06.2016 року Ковальчуком С.П. , за реєстровим № 4451 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.06.2016 року. Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 22.12.2016 року, що зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., між продавцями [PERSON] , [PERSON] та покупцем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу на належну продавцям на праві власності квартиру [ADDRESS] . Продаж вчинено за 712800,00 грн. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25.11.2020 року позов [PERSON] до [PERSON] , про визнання майна особистою приватною власністю залишено без задоволення. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно положень ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Нормами ст.ст. 57, 60 СК України встановлені загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Постановою Верховного Суду України від 07.09.2016 року по справі 6-801цс16 визначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до п.24 постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися. Таким чином, якщо один із подружжя під час шлюбу набуває певне майно за рахунок особистих коштів, то таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя і є його особистою приватною власністю, проте у відповідності до ч.2 ст. 60 СК України та сторона, яка оспорює це, має довести, що спірну річ вона придбала за кошти, що належать їй особисто. Оскільки, квартира [ADDRESS] вартістю 712800,00 грн. була придбана [PERSON] у тому числі за кошти у розмірі 540000,00 грн., отримані від реалізації належної йому на праві особистої приватної власності квартири [ADDRESS] , про що свідчить і місце та час укладення даних договорів, вартість відчуженого та придбаного майна, суд приходить до висновку, що 25/33 частин квартири є особистою власністю [PERSON] і не можуть бути предметом поділу, як спільне майно подружжя (540000,00 грн./21600 = 25; 712800,00 грн./21600 =33; 540000,00 грн./712800,00 грн. = 25/33). Зважаючи на викладене вище, враховуючи вимоги діючого законодавства та встановлені у справі обставини, суд приходить до висновку, що інші 8/33 частин спірної квартири [ADDRESS] є спільним сумісним майном подружжя та підлягають поділу між ними у рівних частках, тобто по 4/33 частини кожному (4/33+4/33=8/33; 8/33+25/33=33/33=1). Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з позивача за первісним позовом [PERSON] на користь відповідача [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 4536,00 грн. (враховуючи часткове задоволення первісних позовних вимог на користь позивача підлягає стягненню 864,00 грн.; врахогвуючи задоволення зустрічних позовних вимог з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 5400,00 грн., отже- 5400-864=4536,00 грн.) На підставі викладеного,

Outcome: partial