Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

Позивач звернувся із заявою до суду, в якій просить визнати його право на перебування у списках осіб, як члена колишнього сільскогосподарського підприємства імені Богдана Хмельницького, які мають право на отримання земельної частки (паю) із запасу Жовтанецької об`єднаної територіальної громади, а також визнати за ним право на отримання земельної частки (паю) із земель запасу на території Жовтанецької об`єднаної територіальної громади як члена колишнього сільськогосподарського підприємства імені Богдана Хмельницького в розмірі 1,2522 га в умовних кадастрових гекратах, з яких 1,2365 га - рілля, а 0,0157 кормові угіддя. Представник позивача в судове засідання не з`явився, але подав заяву в якій просить проводити розгляд справи у його відсутності та відсутності його представника. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог. Представник головного правління Держземагенства Львівської області в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомляв. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права. Суд встановив, що згідно записів в трудовій книжці позивача, виданої 12.06.1972 р., вбачається що з 1972 року згідно наказу № 8 [PERSON] був прийнятий на роботу обліковцем в колгосп імені Богдана Хмельницького Кам`янка-Бузького району Львівської області, а потім згідно запису №192 від 11.06.2002 року був звільнений за власним бажанням. Працювати в сільськогосподарське підприємство він не повернувся, оскільки була проведена реорганізація, а в подальшому і ліквідація підприємства. Позивач вважає, що своєю працею він сприяв збільшенню майна в сільськогосподарському підприємстві. Заробітну плату нараховувало і виплачувало йому сільськогосподарське підприємство. Будучи працівником сільськогосподарського підприємства він набув право на отримання права на земельний пай. Неодноразово звертався і до керівництва реорганізованого сільськогосподарського підприємства де працював, а також до сільської ради з проханнями надати йому земельний пай в повному обсязі згідно рішення про розпаювання з врахуванням середнього розміру паю по території сільської ради. Згідно сертифіката про право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії ЛВ № 021186, виданого 23.05.1995 року на підставі рішення Великоколоднівської сільської ради №14 від 04.05.1995 року, розмір земельного паю [PERSON] становив 1,40 га, проте, в його сертифікаті проведено виправлення площі земельної ділянки з 1,40 га на 0,75 та., з яких 0,35 га ріллі та 0,40 га кормові угіддя. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку виданого на ім`я позивача загальною площею 0,6168 га, яка складається із земельної ділянки № [NUMBER] площею 0,2325 га кадастровий номер 4622181200:05:000:0004, із земельної ділянки № [NUMBER] площею 0,3843 га кадастровий номер 4622181200:05:000:0184, які виділені для ведення сільськогосподарського виробництва і знаходяться на території Великоколоднійвської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 518496 виданого 19.10.2006 року Кам`янка-Бузькою РДА на підставі розпорядження голови Кам`янка-Бузької РДА №336 від 21.08.2006 року та зареєстрований в Книзі записів державних актів за № 01:06:453:03866. Вважає, що таке зменшення земельного паю є безпідставним, оскільки згідно довідки сільської ради вбачається, що розмір середньої земельної частки (паю) становить 1,87 га умовних кадастрових гектарів, в тому числі рілля - 1,47 га, кормові угіддя - 0.40 га. Згідно списку громадян Великоколоднівської сільської ради Кам`янка-Бузького район, яким передаються земельні частки (паї) у власність, [PERSON] зазначено як особу, яка маю право на пай на рівні разом зі всіма колишніми працівниками господарства і в подальшому йому було видано пай, проте не в розмірі як по сільській раді, а в значно меншому розмірі. Як вбачається з листа Жовтанецької сільської ради Львівської області № 917 від 23.05.2018 р. фізична площа переданих [PERSON] у власність земельних ділянок(в розмірі земельної частки (паю)) була визначена спеціалізованою землевпорядною організацією при виготовленні відповідної документації із землеустрою, з врахуванням родючості ґрунтів та їх балу бонітету і склала 0.6168 га. Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12, 229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Особливість набуття права на земельні ділянки полягає в наявності чітко визначеної в законодавстві процедури, за якою в суб`єктів виникають повноваження щодо володіння, користування й розпорядження земельною ділянкою. Таке набуття права на земельні ділянки передбачає обов`язкове прийняття уповноваженим органом держави (органом влади чи органом місцевого самоврядування) відповідного рішення, яке є обов`язковою юридичною підставою для подальшого оформлення на неї відповідних прав. Відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Згідно п.п.16, 17 Перехідних положень ЗК України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Разом з цим, ст.25 та п.8 Перехідних положень ЗК України при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій. У відповідності до п.7 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року №720/95 установлено, що створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі. Згідно з п.5 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року №720/95 видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація проводиться відповідною районною державною адміністрацією. Також, листом Державного комітету України по земельних ресурсах України «Про паювання земель колективної власності» від 18.10.2001року №14-17-2-Ко 700/5075 надано роз`яснення про те, що стосується пункту 4 ст.57 Закону України «Про освіту», яким визначено, що педагогічні працівники, які проживають у сільській місцевості, а також пенсіонери з їх числа, які раніше працювали в цих населених пунктах і проживають в них, мають право на одержання у власність земельної ділянки у розмірі середньої земельної частки, відповідно до чинного законодавства. Вирішуючи спір, суд виходить з того, що розпаювання земель колективних сільськогосподарських підприємств (КСП) проводилось в Україні після прийняття Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» від 03.12.1999 р. № 1529/99. Порядок паювання земель був визначений Указом Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 р. № 720/95, в п. 1 якого визначалось, що паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Право на земельну ділянку (пай) підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка (форма сертифіката затверджена Постановою КМУ від 12.10.95 р. № 801), в якому вказується розмір паю в умовних кадастрових гектарах та його вартість. Таким чином, земельний пай - це тільки право на виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) із земель, які належали КСП. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» невнесення до списку осіб, які мають право на земельну частку, не може позбавити її права на земельну частку (пай). При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до п. 7 Указу Президента України від 08.08,1995року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам, організаціям» має бути надана із земель запасу. Узагальнюючи вищенаведене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи те, що позивачу було виділено середню земельну частку (пай) і така була обчислена Великоколоднівською сільською радою у відповідності до вимог ст. 6 діючого на цей час Земельного кодексу України від 18.12.1990 р. із врахуванням земель якими користувався [PERSON] (1,12 га) і становила 0,75га в умовних кадастрових гектарах ( з них 0,35 га рілля і 0,40 га кормові угіддя), тобто позивач отримав належну йому середню земельну частку (пай), тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed