Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням посилаючись на те, що відповідачі подарували їй квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором дарування. З 1999 року відповідачі в Україні не проживають. Тому просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою та зняти їх з реєстраційного обліку. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі до суду не з'явились, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, а тому по справі необхідно постановити заочне рішення, відповідно до ст. 224 ЦПК України через неявку відповідачів в судове засідання. Третя особа в судове засідання не з`явилась, надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] на праві приватної власності належить [ADDRESS] що підтверджується копією договору дарування та витягу з державного реєстру правочинів (а.с.7,8). Відповідно довідки Форми 3 від 10 червня 2015 року, в спірній квартирі зареєстровані дві особи: [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). З актів обстеження житлового приміщення від 11 листопада 2014 року, 13 січня 2015 року, 18 березня 2015 року, 28 травня 2015 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживають більше 10 років, а саме: з 1999 року, особисті речі відсутні (а.с.10,11,12,13). Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норм, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Обгрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильного витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Також у статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Оскільки, [PERSON] та [PERSON] своєю реєстрацією у спірній квартирі позбавляють позивача права розпоряджатися квартирою [ADDRESS], в добровільному порядку позивач не має можливості усунути перешкоди в користуванні власністю, а саме зняти відповідачів з реєстраційного обліку, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved