Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача та просила визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем [PERSON] 30.07.2015 року був укладений договір позики грошових коштів, за яким позивач передала у власність відповідача на поворотній основі грошові кошти у розмірі 37000 доларів США. Відповідач зобов`язалась повернути позивачу вказані грошові кошти до 09.02.2018 року. Зазначила, що відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання і не повернула отриману позику до 09.02.2018 року, чим порушила взяті на себе за договором позики зобов`язання. 17.08.2018 року позивач надала відповідачу вимогу №1 до договору позики грошових коштів від 30.07.2015 року, в якій просила повернути отримані у борг кошти. Вимога була отримана особисто відповідачем 17.08.2018 року. 18.04.2018 року позивач отримала від відповідача відповідь на вказану вимогу в якій відповідач повідомила про те, що не відмовляється від боргу та зобов`язується його повернути до 30.04.2019 року. У вказаний строк грошові кошти повернуті не були, у зв`язку з чим позивач надала відповідачу вимогу до договору позики грошових коштів від 30.07.2015 року в якій просила виконати п. 3 договору позики та передати в якості відступного квартиру [ADDRESS] та здійснити переоформлення права власності. Вказана вимога була отримана відповідачем особисто 02.05.2019 року. Проте, відповідач не виконала вказану вимогу. П. 3 договору позики від 30.07.2015 року передбачено, що сторони домовились, що у разі невиконання позичальником пунктів 1, 2 даного договору, позичальник передає в якості відступного належну їй на праві власності квартиру під номером [ADDRESS] , позикодавцеві у власність. Після цього зобов`язання з повернення позики буде вважатися припиненим. На підставі викладеного просила позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 25.07.2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15.08.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів. 12.03.2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому вона проти вимог не заперечувала, однак зазначила, що належне їй на праві власності майно (квартири) коштує дорожче ніж 37000 доларів США, у зв`язку з чим існує необхідність визначення вартості належної їй на праві власності квартири, з метою відшкодування їй різниці між сумою боргу за договором і вартістю квартири. 12.09.2019 року від відповідача надійшла заява про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. 16.09.2019 року від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог в якій вона зазначила, що має право на вимоги на суму 37000 доларів США за договором позики від 30.07.2015 року та на 3% річних від простроченої суми за порушення зобов`язань, що становить 1754,71 доларів США Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 18.10.2019 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 10.12.2019 року відмовлено в задоволенні клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 10.12.2019 року відмовлено в затвердженні мирової угоди, укладеної між позивачем та відповідачем. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, з огляду на наступне. Встановлено, що 30.07.2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого, позикодавець [PERSON] передала у власність позичальника [PERSON] на поворотній основі грошові кошти в сумі 37000 доларів США, що за курсом НБУ на день підписання цього договору складає еквівалент 816723,00 грн., а позичальник зобов`язалась повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів у доларах США або у гривні за комерційним міжбанківським курсом на дату повернення, до 09.02.2018 року включно, з можливістю пролонгації строку на підставі окремих додаткових угод до цього договору. Відповідно до п. 3 вказаного договору, сторони домовилися, що у разі невиконання позичальником п. 1, 2 даного договору, позичальник передає в якості відступного належну їй на праві власності квартиру під [ADDRESS] (квартира складається з двох житлових кімнат, загальною площею 56,40 кв.м. в тому числі житловою площею 32,40 кв.м.; право власності на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованому Українською біржею «Десятинна» від 17.04.1995 року номер №1/2300-2360 та в Київському МБТІ в реєстровій книзі під реєстровим №6476) позикодавцеві у власність. Після цього зобов`язання з повернення позики буде вважатися припиненим. 30.07.2015 року [PERSON] написала розписку, якою підтвердила, що 30.07.2015 року нею було отримано від [PERSON] грошові кошти в розмірі 37000 доларів США, що еквівалентно 816723,00 грн. по курсу НБУ на час написання розписки, за договором позики від 05.05.2017року, та зобов`язалась повернути зазначені грошові кошти не пізніше 09.02.2018 року. Відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання і не повернула отриману позику до 09.02.2018 року, чим порушила взяті на себе за договором позики зобов`язання. 17.08.2018 року позивач надала відповідачу вимогу №1 до договору позики грошових коштів від 30.07.2015 року, в якій просила повернути отримані у борг кошти. Вимога була отримана особисто відповідачем 17.08.2018 року. 18.04.2018 року позивач отримала від відповідача відповідь на вказану вимогу в якій відповідач повідомила про те, що не відмовляється від боргу та зобов`язується його повернути до 30.04.2019 року. У вказаний строк грошові кошти повернуті не були, у зв`язку з чим позивач надала відповідачу вимогу до договору позики грошових коштів від 30.07.2015 року в якій просила виконати п. 3 договору позики та передати в якості відступного квартиру [ADDRESS] та здійснити переоформлення права власності. Вказана вимога була отримана відповідачем особисто 02.05.2019 року. Проте, відповідач не виконала вказану вимогу. До теперішнього часу відповідач [PERSON] своє зобов`язання щодо повернення грошей не виконала. Позивач звертаючись з позовом до суду просила визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 30.07.2015 року, на що слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 1046 ЦК України договір позики це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або з інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що відповідно до письмового договору позики від 30.07.2015 року відповідач отримала від позивача кошти у сумі 37000 доларів США, що еквівалентно 816723,00 грн. по курсу НБУ, діючого на час підписання договору, які зобов`язалась повернути в термін до 09.02.2018 року. Факт отримання коштів відповідачем підтверджується копією розписки від 30.07.2015 року. Однак, в порушення умов договору позики від 30.07.2015 року та розписки від 30.07.2015 року відповідач взятих на себе зобов`язань не виконала, кошти не повернула. Згідно ч.1 та ч.2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Встановлено, що відповідно до п. 3 договору позики від 30.07.2015 року, сторони домовилися, що у разі невиконання позичальником п. 1, 2 даного договору, позичальник передає в якості відступного належну їй на праві власності квартиру під [ADDRESS] (квартира складається з двох житлових кімнат, загальною площею 56,40 кв.м. в тому числі житловою площею 32,40 кв.м.; право власності на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованому Українською біржею «Десятинна» від 17.04.1995 року номер №1/2300-2360 та в Київському МБТІ в реєстровій книзі під реєстровим №6476) позикодавцеві у власність. Після цього зобов`язання з повернення позики буде вважатися припиненим. Таким чином, укладений між сторонами у справі договір позики за своєю правовою природою є змішаним договором, що містить ознаки не тільки власне договору позики, а й такого способу забезпечення виконання зобов`язання як іпотека, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок нерухомого майна, що є предметом іпотеки. Відповідно до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак, під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. При цьому, сторони договору мають право на свій власний розсуд обирати форму договору, крім тих випадків, коли форма такого договору спеціально встановлена законом, адже в певних випадках закон встановлює обов`язкову письмову чи нотаріальну форму договору. Недодержання вимог щодо обов`язкового нотаріального посвідчення договору тягне за собою недійсність такого договору у тих випадках, коли така форма прямо передбачена в нормах цивільного законодавства щодо того чи іншого виду договорів. У статті 209 ЦК України зазначається, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Згідно ст. 577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Відповідно до статті 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Отже, щодо договору іпотеки законом передбачена письмова форма і необхідність обов`язкового нотаріального посвідчення відповідного договору. Положення ч. 1 ст. 220 ЦК визначають правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст. 215 ЦК). Аналізуючи вищезазначений пункт 5.5 договору позики, суд приходить до висновку про те, що в частині цього пункту договір є нікчемним та не створює жодних юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Як вбачається зі змісту ст. 1046 ЦК України предметом договору позики є передача позикодавцем позичальнику у власність грошових коштів або інших речей, а обов`язком позичальника - повернення позикодавцеві отриманого за таким договором. Таким чином, суд зазначає, що порушення умов договору позики є підставою для стягнення судом суми, отриманої за таким договором, однак не підставою визнання права власності на нерухоме майно в рахунок погашення боргу. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на майно в рахунок погашення заборгованості, задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у позові, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed