Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить усунути перешкоди в користуванні належною їй квартирою шляхом виселення відповідачів. Позовна заява обґрунтована тим, що позивачка є власницею квартири [ADDRESS] на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 квітня 2007 року. На цей час у позивачки виникло право на відчуження належної їй квартири [ADDRESS]. На даний час вона бажає здійснити продаж. Але відповідач, та його родина мешкають та зареєстровані у належній їй квартирі, що є перешкодою для реалізації її прав. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та суду зазначив, що позивачем не надано жодного доказу того, що на теперішній позивач намагався відчуждати спірну квартиру, однак у зв'язку з реєстрацією відповідачів у квартирі, вона не змогла цього зробити. Крім того, вважає, що квартиру можливо відчуждати і з зареєстрованими у ній особами. Тому вважає, що задоволенню вказаний позов не підлягає. Суд, заслухавши доводи представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши зібрані у справі докази, приходить до висновку про повне задоволення позовних вимог: Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ухвали Мелітопольського міськрайонного суду від 13.04.2007 року була затверджена мирова угода між [PERSON] та [PERSON], відповідно до якої [PERSON] не заперечував проти визнання права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS], яка належала йому на праві власності, в рахунок часткового погашення боргу. А [PERSON], в свою чергу, зобов'язувалась не відчужувати після реєстрації за нею права власності нерухомого майна на спірну квартиру протягом чотирьох років. [PERSON], в свою чергу, зобов'язувався повернути взяті грошові кошти в розмірі 736 000,00 гривень протягом чотирьох років за графіком. В разі затримки виконання зобов'язань [PERSON], щодо виконання вищезазначених вимог більше ніж на 90 днів, у неї виникає право відчуження свого права власності на нерухоме майно - вищезазначену квартиру /а.с. 4-6/. Ухвала набрала законної сили 24.04.2007 року /а.с. 7/. У судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] протягом семи років з моменту набрання рішенням законної сили, взяті на себе зобов'язання не виконав, грошові кошти не сплатив, що повністю підтверджено поясненнями сторін, та визнання цього факту представником відповідача. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Частиною 1 ст. 14 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.04.2007 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] /а.с. 8/. Згідно довідки від 25.03.2015 року, виданою директором КП «Житломасив», [PERSON], 1965 року народження, та [PERSON], 1993 року народження, зареєстровані у квартирі [ADDRESS] Відповідно до довідки від 25.03.2015 року, виданою директором КП «Житломасив», [PERSON], 1965 року народження, та [PERSON], 1993 року народження, проживають у квартирі [ADDRESS] Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок(частину будинку), квартиру, користуються ним(нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інше не заборонені законом угоди. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Отже, у зв'язку з тим, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання, борг не повернув позивачці у встановлений в ухвалі термін, власником спірної квартири на теперішній є позивачка по справі - [PERSON] Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, з урахуванням нового власника квартири, відповідач та члени його родини не можуть мати реєстрацію та права на користування спірною квартирою.

Outcome: approved