Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

Позивач звернувся із позовом, в якому зазначає, що 22.12.2014 р. зборами СМП «Стара Вижваагробуд» /далі Підприємство/ прийнято рішення про продаж приміщення контрольно-пропускного пункту, належного Підприємству за 200\~000 грн. В подальшому він домовився з керівником СМП «Стара Вижваагробуд» [PERSON] про купівлю цього приміщення за 200\~000 грн. Для виготовлення технічної документації на прохання [PERSON] він перерахував на рахунок Підприємства кошти 60 000 грн. як аванс за договором купівлі-продажу. Таким чином, сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору: ціни, строку виконання після виготовлення технічної документації, предмету договору. Вважає, що договір купівлі-продажу є укладеним, про це свідчать протокол зборів від 22.12.2014 р., квитанція про перерахування 60\~000 грн., рахунок № 18. Пізніше він дізнався, що відносно цього приміщення вже є укладений договір купівлі-продажу з іншою особо, яка також сплатила аванс. На його вимогу до [PERSON] повернути кошти, останній попросив почекати, а новий керівник Підприємства в даний час також відмовляється повернути кошти у звязку з їх відсутністю на рахунках підприємства. Відповідач відмовляється від виконання зобовязань, проте продовжує користуватись авансом. З огляду на наведене, позивач просить стягнути з відповідача сплачений аванс 60 000 грн., а також на підставі ст. 625 ЦК стягнути втрати від інфляції в розмірі 8926,71 грн., пеню за несвоєчасне виконання зобовязань 17674,52 грн., на підставі ст. 536 ЦК - проценти за користування чужими грошовими коштами 897,53 грн., а всього 87498,76 грн. і судові витрати в справі. У судовому засіданні позивач позов підтримав, дав пояснення про те, що на момент досягнення домовленості про продаж Підприємство не мало технічної документації на нерухоме майно. На Підприємстві він отримав рахунок та протокол зборів про продаж приміщення. Після цього на особисте прохання керівника Підприємства [PERSON] він перерахував кошти в сумі 60 000 грн. в рахунок майбутніх платежів за договором, хоча жодних договорів письмово не укладав. Після того, як дізнався, що приміщення буде продано іншій особі, він не звертався до [PERSON] з проханням повернути кошти, оскільки мав намір все ж таки придбати це приміщення. Звернувся до відповідача з такою вимогою лише після смерті [PERSON], однак йому пояснили, що гроші повернуть, але коли не відомо, оскільки кошти на підприємстві відсутні, а також повідомили про те, що рішення про продаж було прийнято трудовим колективом всупереч Статуту. 2 У судовому засіданні представник позивача [PERSON] пояснила, що позивач сплатив аванс в сумі 60 000 грн., що підтверджується квитанцією, рахунком, де зазначено усі умови договору, предмет, ціна договору сторони, крім часу передачі майна, тому вважає договір укладеним письмово. Таким чином, між сторонами виникли договірні зобовязання, незважаючи та не, що не дотримано нотаріального посвідчення договору. На виконання і на підтвердження зобовязання позивач перерахував аванс. Проте, відповідач не передає позивачу товар, не повертає кошти, користується коштами. З огляду на викладене, вважає, що відповідач є боржником за зобовязанням перед позивачем. Позивач поніс втрати у зв'язку із інфляцією. Тому просить стягнути з відповідача на підставі ст. 693 ЦК 60 000 грн. як попередню оплату за договором - аванс, на підставі ч.2 ст. 625 ЦК втрати від інфляції, на підставі ст. 549 ЦК пеню, яку визначає в розмірі, встановленому Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», на підставі ст. 536 ЦК проценти за користування чужими грошовими коштами, в розмірі, встановленому ч.2 ст. 625 ЦК, а саме 3% річних. Заборгованість нарахована по кожній складовій окремо на суму 60\~000 грн. за період з моменту передачі коштів - 27.03.2015 р. і до моменту подання позову (а.с.7). Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов визнав частково, пояснивши, що позивач перерахував на рахунок підприємства кошти в сумі 60 000 грн., які Підприємство поверне. Але, рішення про продаж приміщення саме позивачу не приймалось, а рішення зборів трудового колективу (протокол від 22.12.2014 р.) згідно з діючим на момент ухвалення рішення Статутом, було прийнято неналежним і неповноважним органом, оскільки в цьому випадку слід було скликати збори уповноважених співвласників, а вартість майна, що визначена в проколі 200\~000 грн. є необґрунтованою і заниженою. Тому вважає, що за таких обставин, оскільки договір укладався, повністю вартість майна позивач не сплатив, договірні відносини, грошові і боргові зобовязання між сторонами не виникли, а тому вважає, що вимоги про стягнення пені, втрат від інфляції, процентів за користування грошовими коштами безпідставні і в цій частині позову слід відмовити. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, подані сторонами докази, приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Як встановлено відповідач видав на ім'я позивача як платника рахунок для сплати коштів на суму 200\~000 грн., предмет рахунку приміщення прохідної, позивач перерахував на рахунок Підприємства 60\~000 грн., що підтверджується квитанцією (а.с.32). Факт надходження цих коштів на рахунок Підприємства сторони визнають. Договір купівлі-продажу приміщення прохідної сторони не укладали. Рішенням суду договір-купівлі продажу дійсним не визнавався. Позивач з таким позовом не звертався. Суду надано дві копії протоколу від 22.12.2014 р. /а.с.30,31/, зміст яких щодо продажу майна відрізняється. Суд бере до уваги протокол, наданий відповідачем (а не позивачем), де вказано про продаж майна [PERSON] /а.с.30/, оскільки саме такий протокол міститься в архівних документах Підприємства (як пояснив представник відповідача, інший примірник міг бути робочою копією). Так, з протоколу від 22.12.2014р. встановлено, що загальними зборами трудового колективу СМП «Стара Вижваагробуд» ухвалено рішення продати контрольно-пропускний пункт за 200 000 грн. [PERSON], уповноважено голову [PERSON], головного бухгалтера [PERSON] після надходження коштів на рахунок оформити необхідну документацію на дане приміщення /а.с. 30/. Крім того, таке рішення про продаж прийнято зборами трудового колективу, тобто неповноважним органом згідно зі статутом Підприємства. Рішення про продаж майна [PERSON] зборами уповноважених співвласників не приймалось /а.с.16/. За таких обставин доводи позивача про те, що між ним і відповідачем укладений договір купівлі-продажу приміщення прохідної не заслуговують на увагу, а факт перерахування позивачем коштів в сумі 60\~000 грн., даного висновку суду не спростовує. Крім того, як він зазначає в позові позивач, він сам відмовився від укладення договору. З вимогою про повернення коштів позивач до колишнього керівника не звертався, в тому числі після того, як дізнався про продаж цього ж приміщення [PERSON] 3 Надані позивачем копії рішень суду від 01.12.2015 р. і від 07.12.2015 р. не свідчать про наявність договірних зобовязань між сторонами /а.с.21-29/. Згідно зі ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобовязання може бути лише в разі наявності зобовязання, яке повинно було виникати на підставі договорів. Оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна, між сторонами у справі укладено не було, перерахована позивачем відповідачу грошова сума в розмірі 60 000 грн. є авансом, який підлягає поверненню позивачу і в цій частині позов слід задовольнити. Проте, інші вимоги позивача не підлягають задоволенню з таких підстав. Позивач просить стягнути з відповідача пеню, втрати від інфляції, на підставі ст.625 ЦК, вважаючи, що відповідач виступає перед ним як боржник в зобовязанні користуючись його грошима. Ст.625 ЦК встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вказана норма передбачає стягнення коштів за невиконання саме грошового зобовязання. і дана норма не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки між сторонами грошового зобовязання не виникло. Стягнення з відповідача суми авансу не є наслідком порушення ним грошового зобовязання, оскільки такі дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобовязань, а з інших підстав повернення сплаченого авансу за договором, який в цьому випадку не укладений. За своєю суттю обовязок повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, або аванс не можна розцінювати як грошове зобовязання в розумінні ст. 625 ЦК. Грошовим зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобовязання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обовязок боржника сплатити гроші на користь кредитора (правова позиція ВСУ в справі № 6-49цс12 від 06.06.2012 р.). Однак будь-який договір чи попередній договір, де були б встановлені умови і строк сплати грошей, умови передачі нерухомого майна, ціна договору, сума коштів, яка сплачується як аванс чи завдаток, необхідність сплати завдатку взагалі, тощо, сторонами не укладався. Наявність квитанції про переказ певної суми коштів не свідчить про те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна укладений чи є дійсний. З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між сторонами, не є грошовим зобовязанням. Відповідно до них не можна застосувати вимоги ст.625 ЦК, яка передбачає стягнення пені, втрат від інфляції. Крім того слід врахувати, що, пеня неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК). У зв'язку із відсутністю договору, неможливо визначити суму несвоєчасно виконаного зобовязання і строк його виконання, та строк, на який прострочено його виконання. Позивач просить стягнути пеню, розмір якої визначає на підставі ст. 549 ЦК і Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань». Разом з тим, вказані норми права регулюють грошові зобовязання і застосувати їх в даному випадку неможливо. Вимоги позивача щодо стягнення процентів за користування чужими коштами (ст.536 ЦК) не підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно зі ст.536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір 4 процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Ст. 536 ЦК, ст. 693 ЦК не встановлюють розмір процентів за користування чужими коштами, а договір, де б міг бути їх розмір визначений, сторонами не був укладений. Суд не може погодитись з доводами позивача про визначення розміру таких процентів, в розмірі, встановленому ст.625 ЦК (3% річних) та Законом «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», оскільки ці норми матеріального права регулюють грошові зобовязання, а між сторонами грошового зобовязання не виникло. Крім того, слід зазначити, що ст. 625 ЦК України розміщена в розд. І Загальні положення про зобовязання книги 5 ЦК України, а тому поширює свою дію на всі зобовязання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. В даному випадку між сторонами не виникло договірних зобовязань. Також суд враховує, що згідно з ч.3 ст. 693 ЦК проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу нараховуються від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договір, де передбачено момент передачі товару, сплати коштів за товар, сторонами не укладений. Отже, договором, законом або іншим актом цивільного законодавства розмір процентів за користування чужими грошима не передбачено, підстав для застосування аналогії закону немає, а за таких обставин визначити їх розмір неможливо, з огляду на що в позовних вимогах про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами на підставі ст. 536 ЦК слід відмовити. Згідно зі ст.10, ст.11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін в межах заявлених вимог. З урахуванням того, що позивач просить стягнути з відповідача кошти на підставі норм матеріального права, які регулюють правовідносини щодо грошового зобовязання, але ці норми не можуть бути застосовані в даній справі, оскільки грошового зобовязання між сторонами немає, а договір між ними не укладався взагалі, підстав для застосування інших норм права не встановлено, суд приходить до висновку, що підлягає задоволенню лише вимога позивача про стягнення 60 000 грн., в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦК судові витрати понесені позивачем слід задовольнити пропорційно до задоволених вимог, а саме в розмірі 68,57% (60000 грн. х 100 % : 87498,76грн.), що становить 603,49 грн. (875 грн. х 68,57% : 100 %).

Outcome: partial