Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-04 00:00:00

Позивач звернувся із позовом до відповідачів про захист прав споживачів, зокрема просить визнати дії відповідачів щодо надання позивачу квитанцій платіжного терміналу на недержавній мові неправомірними та зобов'язати припинити такі дії. Свої вимоги мотивує тим, що є клієнтом відповідачів, однак не давав згоди на надавання квитанцій іншою мовою, окрім державної. Відтак, відповідачем допущено порушення законодавства України, а тому звернувся до суду за захистом своїх порушених конституційних прав. Позивач в судовому засіданні позов підтримав повністю, пояснення дав аналогічні викладеним у ньому та просить такий задовольнити. Представники відповідачів в судове засідання не з'явилися, про причини своєї неявки суду не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи. На підставі ст.169,224 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), проти чого представник позивача не заперечив. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебуваючи у закладі «Пузата хата» та уклавши усний договір купівлі-продажу, при оплаті отримав чеки (квитанції) недержавною мовою. Відповідно до вимог ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно змісту ст.55 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів», інформація споживачеві повинна надаватися згідно із законодавством про мови. У відповідності з постановою НБУ від 30.04.2010 N 223 пункт 7.3, документи за операціями з використанням спеціальних платіжних засобів складаються та друкуються державною мовою, та можуть бути оформлені та/або надруковані іншою мовою за домовленістю сторін. Окрім цього, відповідно до ч.1 ст.10 Конституції України визначено, що державною мовою в Україні є українська мова. У відповідності до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про засади державної мовної політики», в економічній і соціальній діяльності об'єднань громадян, приватних підприємств, установ та організацій, громадян - суб'єктів підприємницької діяльності та фізичних осіб вільно використовуються державна мова, регіональні мови або мови меншин, інші мови. Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про засади державної мовної політики», державна мовна політика України базується на визнанні і всебічному розвитку української мови як державної і гарантуванні вільного розвитку регіональних мов або мов меншин, інших мов, а також права мовного самовизначення і мовних уподобань кожної людини. Таким чином, за загальним правилом, яке міститься у наведених вище нормах матеріального закону, є те, що у всіх сферах суспільного життя в Україні українська мова використовується як державна мова. Додатково слід зазначити вимоги ст.7 Закону України «Про засади державної мовної політики», чинного на момент виникнення спору, що до кожної мови, визначеної у частині другій статті 7, застосовуються заходи, спрямовані на використання регіональних мов або мов меншин, що передбачені у цьому Законі, за умови, якщо кількість осіб - носіїв регіональної мови, що проживають на території, на якій поширена ця мова, становить 10 відсотків і більше чисельності її населення. За рішенням місцевої ради (чи за ініціативою мешканців певної території) в окремих випадках, з урахуванням конкретної ситуації, такі заходи можуть застосовуватися до мови, регіональна мовна група якої становить менше 10 відсотків населення відповідної території. Оскільки передбачені діючим Законом заходи не проводились, відповідне рішення місцевою радою не приймалось, та оскільки згоди позивача на надання квитанцій іншою мовою не було представлено суду, то підстав для оформлення таких, які видаються споживачу, іншою мовою, ніж державною, у відповідачів не було. Крім того, ч.2 та ч.3 ст.8 Закону України «Про засади державної мовної політики» передбачено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої мовні права і свободи від порушень і протиправних посягань. Кожному гарантується право на захист у відповідних державних органах і суді своїх мовних прав і законних інтересів, мовних прав і законних інтересів своїх дітей, на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади і органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, юридичних і фізичних осіб, якими порушуються мовні права і свободи людини і громадянина. В силу змісту ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ немає для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають до задоволення. З наведених міркувань та

Outcome: approved