Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

Позивач звернулась до відповідача із даним позовом, в обґрунтування вимог вказала, що [INFO] р. померла [PERSON] - мати позивача [PERSON], і остання є єдиною спадкоємицею до майна, що .залишилось після її смерті. Як вказує позивач, 11.02.1987 р. був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON] Рішенням Оболонського р/с м. Києва від 05.09.2002 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, а [INFO] р. [PERSON] помер. Після смерті останнього відкрилася спадщина, проте мати позивача - [PERSON], яка постійно проживала та здійснювала нагляд за [PERSON], за життя не встигла реалізували своє право щодо оформлення спадщини, так як продовжувався судовий розгляд декількох справ щодо квартири та будинку, які були за життя [PERSON] переоформлені, а саме квартира - на [PERSON], а будинок - на позивача [PERSON] Як вказує позивач, [PERSON] за адресою - [ADDRESS] був зареєстрований з 20.05.1993 р. та знятий з реєстраційного обліку 08.11.2007 р. в зв'язку зі смертю [INFO] р. У відповідності до акту ЖБК «Кристал-4» від 21.09.2010 р. [PERSON] була зареєстрована та проживала також за вказаною адресою з 20.05.1993 р. і до своєї смерті -[INFO] р., тобто, разом з померлим [PERSON] до дня його смерті. При цьому 13.07.2006 р. [PERSON] в інституті геронтології було поставлено діагноз Паркінсона 2б захворювання нервової системи та на підставі довідки № 017358 Подільської МСЕК від 21.09.2006 р. було встановлено інвалідність 1 гр. загального захворювання. Як вказано у позові, утриманням та допомогою [PERSON] в цей час займались тільки позивач та її мати - [PERSON] у зв'язку з його похилим віком та тяжким станом здоров'я, [PERSON] вирішувала питання щодо лікування, харчування та необхідних умов проживання останнього. Організацією підготовки та оплатою всіх послуг, пов'язаних із проведенням похорон після смерті [PERSON] теж було проведено [PERSON] за власний рахунок. Все вищезазначене свідчить про те, що мати позивача (на думку позивача), яка до моменту смерті [PERSON] здійснювала догляд за ним, піклувалася про його здоров'я є належним спадкоємцем щодо майна, яке залишилося після його смерті. Тому посилаючись на вищевикладене, (на думку позивача) [PERSON] та [PERSON] вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, а тому позивач просить суд встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] не менше як 5 р. до часу відкриття спадщини. У відповідності до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON], складеного керівником соціальної служби мікрорайону № 11, зазначено, що сім'я перебуває у складному матеріальному становищі, і здійснення постійного догляду та надання побутових потреб [PERSON] і надає його дружина [PERSON] При цьому протягом 2006-2007 р. [PERSON] разом із [PERSON] отримували 3 міс. безкоштовні обіди у їдальні Територіального центру соціального обслуговування одиноких пенсіонерів Оболонського району у м. Києві та [PERSON] отримував грошову допомогу в 2003 р. - 150 грн., а в2006 р. - 80 грн., а у 2007 р. - 150 грн. Як вказує позивач, відповідач по справі, який є рідним сином [PERSON] та спадкоємцем по заповіту - [PERSON], ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві, знаючи про його безпорадний стан, жодного разу не запропонував допомоги своєму рідному батьку, не надавав коштів на його лікування та утримання, не приходив з метою провідувати і не цікавився станом його здоров'я. Також позивач вказує, що відповідач [PERSON] не надавав жодної матеріальної підтримки [PERSON] під час проведення організації поховання [PERSON] та навіть не був там присутній. Тому позивач просить суд на підставі вищевикладеного усунути відповідача [PERSON] від спадкування, таке як останній ухилявся від надання допомоги своєму батьку, який внаслідок хвороби та віку перебував у безпорадному стані. Також позивач вказує, що за життя [PERSON] 04.05.2006 р. склав заповіт на користь свого сина від першого шлюбу - відповідача [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Крижановською В.П., зареєстрованого в реєстрі за № 449. У відповідності до вищезазначеного заповіту, [PERSON] усе своє майно, де б воно не було і з чого воно не складалось, і взагалі на все те, що буде належати йому на день смерті, і на що він за законом матиме право заповів на користь відповідача [PERSON] Позивач вважає, що даний заповіт, складений від імені [PERSON] 04.05.2006 р., повинен бути визнаний судом недійсним, оскільки, останній тривалий час знаходився на обліку в Київському міському психоневрологічному диспансері, де проходив регулярне лікування та обстеження, у зв'язку з чим в подальшому до кінця життя в нього спостерігалося порушення сприйняття, мислення, емоцій, інтелекту та пам'яті, що підтверджується актом посмертної судово-психіатричної експертизи № 489 від 13.05.2011 р. - «на час складання та підписання заповіту 04.05.2006 р. [PERSON] страждав хронічними стійкими психічними розладами, у зв'язку з чим не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними». Тому позивач вважає, що її мати - [PERSON], як спадкоємиця за законом після смерті [INFO] р. [PERSON] не реалізувала своє право щодо процедури оформлення спадщини та те, що вищезазначений заповіт також порушує права позивача [PERSON] по оформленню спадщини, що залишилася після смерті її матері в порядку представлення, а тому просить суд визнати заповіт 04.05.2006 р. недійсним. Як вказує сама позивач, 29.08.2007 р. [PERSON], видав на ім'я позивача [PERSON] довіреність, посвідчену 11 Київською державною нотаріальною конторою. 14.09.2007 р. між позивачем [PERSON], що діяла на той час від імені [PERSON] з одного боку та [PERSON] з іншого боку було укладено договір дарування [ADDRESS], посвідчений 11 Київською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 8-1557. При цьому рішенням Оболонського р/с м. Києва від 08.09.2010 р. позов [PERSON] (відповідача по даній справі) до [PERSON], [PERSON] та інших, довіреність від 29.08.2007 р. та договору дарування від 14.09.2007 р.. було визнано недійсними, в результаті чого відповідач по справі - [PERSON] набув право власності на спірну квартиру в порядку спадкування. Але, рішенням Оболонського р/с м. Києва від 17.01.2011 р. позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності задоволено, та визнано за [PERSON] право власності на ? частини [ADDRESS]. Тому позивач зважаючи на вищевикладене просить суд врахувати те, що [PERSON] є таким, що немає права на спадкування щодо майна, що залишилося після смерті [INFO] р. його батька [PERSON] та те, що заповіт складений від імені [PERSON] 04.05.2006 р. є недійсним та визнати за позивачем [PERSON] право власності в порядку спадкування на ? частину [ADDRESS] (як вказано у позові), яка могла бути успадкованою за життя матір'ю позивача. У судовому засіданні представник позивача уточнила позовні вимоги та просила суд також визнати право власності на будинок по [ADDRESS] Іванівського району Київської обл., так як дане нерухоме майно також входить у спадкове майно після смерті [PERSON] та [PERSON], а у іншому позовні вимоги залишила без змін. Позивач [PERSON] підтримала у повному об'ємі вищевказані позовні вимоги вказавши, що весь час до смерті [PERSON] вважала його своїм батьком та добре до нього відносилась та допомагала у всьому, але мати забороняла так його називати, так як у останнього був син - відповідач [PERSON] Представник відповідача та відповідач [PERSON] позов [PERSON] не визнали у повному об'ємі, і у судових дебатах відповідач [PERSON] відмовився висловлювати свою думку щодо позову, а його представник надав суду свої письмовий вступ щодо невизнання позову. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та допитавши в якості свідка позивача [PERSON], відповідача [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав: Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Правилами ст. 74 СК України визначають права на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбу між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Тобто, указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Окрім того, для вирішення спору на підставі ст. 74 СК України факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу повинен бути установлений в період, протягом якого було придбано спірне майно. Як з'ясував суд, дійсно 11.02.1987 р. був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON] Рішенням Оболонського р/с м. Києва від 05.09.2002 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (т. 1 а.с. 8, 34-35), на підставі того, що сім'я фактично розпалася, із квітня 2000 р., вони не підтримують шлюбно-сімейних стосунків, не ведуть спільного господарства та мають окремий бюджет. Ухвалюючи рішення, суд у відповідності до вимог ст. 214 ЦПК України вирішує питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовані вимоги і заперечення сторін, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин; які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин тощо. Згідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України - «обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини». Як вбачається з матеріалів справи, (т. 1 а.с. 15) [INFO] р. [PERSON] помер, перебуваючи за адресою [ADDRESS] (даний факт підтвердив свідок [PERSON], і сторонами він не був спростований). При цьому за даною адресою [PERSON] був зареєстрований з 20.05.1993 р. (і даний факт також не заперечується сторонами). У відповідності до акту ЖБК «Кристал-4» від 21.09.2010 р. [PERSON] - мати позивача також була зареєстрована та проживала за вказаною адресою із 20.05.1993 р. і до своєї смерті -[INFO] р. У відповідності до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, яки спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Як з'ясовано судом, рішенням Оболонського р/с м. Києва від 08.09.2010 р., що вступило у законну силу, (і згідно ч. 3 ст. 61 та ч. 2 ст. 223 ЦПК України не підлягає доказуванню при розгляді інших справ), судом на той час було встановлено, факт проживання [PERSON] з 1999 р. по 2006 р. у [ADDRESS] Київської обл., а також у його першої дружини - [PERSON], яка є матір'ю відповідача [PERSON] (т. 1 а.с. 118-126). При цьому ще при житті, [PERSON] вказував свідкам про неможливість сумісного проживання із [PERSON] у 1-кімнатній квартирі, в наслідок чого, він був змушений в цей період покидати [ADDRESS], оскільки за своїм слабким станом здоров'я був не в змозі витримати фізичний та психічний тиск з боку [PERSON] При цьому суд з'ясував, що 13.07.2006 р. [PERSON] в інституті геронтології було поставлено діагноз «хвороба Паркінсона» та на підставі довідки № 017358 Подільської МСЕК від 21.09.2006 р. було встановлено інвалідність 1 гр. загального захворювання. У відповідності до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини виникає право на спадкування за законом, зокрема, першої черги того з подружжя, який пережив спадкодавця. У відповідності до ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше як 5 років до часу відкриття спадщини. Тобто, саме така перша позовна вимога позивача по даній справі, але з'ясувавши усі обставини та заслухавши сторін, суд приходить до висновку, що у даному випадку така вимога не знайшла свого підтвердження, так як незважаючи на вимоги Кодекс про шлюб та сім'ю, який діяв на той час при винесення рішення про розірвання шлюбу, факт спільного проживання більш 5 років між [PERSON] та [PERSON] так і не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні, і тому суд відмовляє у задоволенні такої позовної вимоги. Що стосується другої позовної вимоги, то згідно з вимогою ч. 5 ст. 1224 ЦК України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Крім того, як зазначається у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7, правило абз. 2 ч. 3 ст. 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Непред'явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Правило ч. 5 ст. 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. У відповідності до ч. 1 ст. 202 СК України, повнолітня дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Як з'ясував суд у судовому засіданні і це частково підтвердили свідки - [PERSON] - відповідач по справі, [PERSON], [PERSON], а також частково рішення суду від 08.09.2010 р., у сторін - відповідача, позивача та її матері [PERSON], ще за життя [PERSON] склались неприязнені стосунки не тільки між собою, але й із [PERSON], і відповідач по справі [PERSON] не уникав від допомоги своєму батьку зважаючи на часткові перепони із боку [PERSON], що в даному випадку не надає суду вважати, що є підстави усунути відповідача [PERSON] від спадкування, а тому у цій частині позовна вимога [PERSON] також не знайшла свого підтвердження, і тому суд відмовляє у її задоволенні. У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із вимогами ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу зняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Що стосується позовної вимоги про визнання заповіту недійсним, то як з'ясовано судом, і даний факт також не заперечувався сторонами та частково був покладений із боку позивача в основу позовної вимоги, рішенням Іванківського р/с Київської обл. від 28.02.2012 р. (т. 1 а.с. 108-109), що вступило у законну силу між тими самими сторонами було встановлено, що [PERSON] вже було відмовлено у її зустрічному позові визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] 04.05.2006 р. на користь [PERSON], про що свідчить також ухвала апеляційного суду Київської обл. від 15.10.2012 р. (т. 1 а.с. 62-66). Як вбачається з матеріалів справи, у грудні 2013 р. позивач за даним позовом [PERSON], яка на той час діяла як правонаступник померлої [PERSON], направила до апеляційного суду Київської обл. апеляційну скаргу, у якій просила визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] 04.05.2006 р., але ухвалою від 04.03.2014 р. апеляційного суду Київської обл. (т. 1 а.с. 110-114) апеляційна скарга [PERSON], була відхилена, і таким чином судом заповіт знову не був визнаний не дійсним. Після набрання цими рішеннями суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть згідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. У відповідності до ч. 2 ст. 1258 ЦК України вбачається, що «Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги.» Таким чином роблячи припущення (що не можливо у даному випадку) щодо визнання недійсним заповіту, то у будь якому випадку відповідач по справі [PERSON] залишається спадкоємцем 1-ої черги (у відповідності до ст. 1261 ЦК України), а [PERSON] (шлюб якої із [PERSON] був розірваний у 2002 р.) мала б розраховувати тільки на 4 чергу спадкоємців (у відповідності до ст. 1264 ЦК України). При цьому суд вважає, що у [PERSON], а у подальшому у її доньки - позивача, все рівно не було б підстав, отримати згідно до ч. 2 ст. 1259 ЦК України право на спадкування разом із відповідачем [PERSON], оскільки судом вже встановлено відсутність факту проживання однією сім'єю більше ніж 5 р. до прийняття спадщини. А оскільки від права на спадкування може бути усунена особа, яка є спадкоємцем за законом, а відповідач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом, який є дійсним на даний час. Таким чином суд вважає, що відповідач [PERSON] не може бути усунений від права на спадкування, а тому у задоволенні такої позовної вимоги позивача [PERSON] відмовляє. У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тому суд на підставі з'ясованого під час слухання справи та вищевикладеного приходить до висновку, що, так як судом вже відмовлено у вищеперелічених позовних вимогах позивача, то і підстав задовольняти вимогу позивача [PERSON] що стосується визнання права власності на квартиру в порядку спадкування та визнання права власності на будинок в порядку спадкування у суду не має підстав, так як дані вимоги є похідними від інших позовних вимог та ґрунтується на тих самих доказах. За таких обставин, суд приходить до висновку , що позов задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ст. 60 ЦПК України позивач не надав суду беззаперечних доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Також зважаючи на вищевикладене, суд вважає за доцільне скасувати арешт із спадкового майна, а саме з житлового будинку по [ADDRESS] Іванівського району Київської обл., і який було накладено ухвалою суду від 08.08.2014 р. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed