Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-26 00:00:00

Позивач звернувся з позовом про визнання Додаткової угоди №1 від 25.09.2009 року з додатком (графік платежів) та Додаткової угоди №2 від 24.03.2010 року з додатком (графік платежів) до кредитного договору №11352628000 від 29.05.2008 року, укладених між ним як позичальником та правопопередником відповідача [PERSON] комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» як позикодавцем недійсними. Вказав, що 29.05.2008 року ним та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір №11352628000 про отримання кредиту в сумі 32000 доларів США зі сплатою 12% річних. Додаткові угоди №1 та №2 він не погоджував та не підписував, що підтверджено експертними висновками у справі №279/8811/15-ц, тому вони є недійсними. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, пояснив, що позивач не мав волевиявлення на укладення оспорених додаткових угод, їх не підписував, тому вони є недійсними. Відповідач був належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду, його представник повторно в судове засідання не прибув, заперечень щодо позовних вимог не подав. Третьою особою подано письмову заяву про розгляд справи у відсутність представника. Вислухавши пояснення представника позивача та проаналізувавши їх в сукупності з дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи, суд дійшов висновку про наступне : Судом встановлено, що між сторонами виник спір про визнання додаткових угод до кредитного договору недійсними з тих підстав, що були відсутні воля та волевиявлення позивача на їх укладення. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.14 постанови №5 від 30 березня\~\~2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснив, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав позивачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України саме в момент вчинення правочину. Зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.\~\~ Правочин, який вчиняється у письмовій формі, має бути підписаний його сторонами (ст.207 ЦК України). Підписання правочину стороною є однією з вимог, які висуваються до правочину, укладеного в письмовій формі. Письмова форма правочину є обовязковою для правочину між фізичною та юридичною особою (ст.208 ЦК України). Отже, підпис особи є свідченням того, що воля такої особи була спрямована на укладення угоди і зміст угоди відповідає її волевиявленню. В провадженні Коростенського міськрайонного суду перебувала цивільна справа №279/8811/15-ц за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору щодо надання споживчого кредиту недійсним, в якій було встановлено, що позивачем не підписувались Додаткові угоди №1 та №2 та додатки до них, що підтверджено проведеною у вказаній справі судовою почеркознавчою експертизою (висновок експерта №1656/1657/16-32 від 18.03.2016 року). За змістом частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини При цьому суд має виходити з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обовязків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними. Обставини вважаються встановленими в іншому судовому рішенні, якщо про це зазначено в мотивувальній частині цього рішення. В резолютивній частині рішення викладаються висновки щодо позовних вимог, зроблені судом на підставі дослідження всіх встановлених обставин спору. Вказаний висновок судом зроблено, виходячи з того, що відповідно до ст.265 ч.4 п.1 ЦПК України встановлені судом обставини зазначаються саме в його мотивувальний частині, а в резолютивній частині рішення зазначаються висновки суду по задоволення позову або відмову в позові, висновки суду по суті позовних вимог. Зазначені позивачем обставини відповідачем не спростовані. Враховуючи, що оспорені позивачем угоди ним не підписувались, то його внутрішня воля та волевиявлення на їх укладення, як обовязкові умови дійсності правочину, були відсутні. Наслідком недотримання обовязкових умов, додержання яких необхідно для чинності правочину, є його недійсність. За таких обставин позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved