Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з зазначеним позовом, посилаючись на наступне. Його дід [PERSON] та бабка [PERSON], за період перебування у зареєстрованому шлюбі з 27.01.1956 року, побудували у 1964 році житловий будинок з приналежними до нього господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,25 га., з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, а отже їм належав будинок на праві спільної сумісної власності подружжя. 01.02.2010 року [PERSON] уклав на ім'я позивача заповіт, яким заповідав йому усе своє майно, де б воно не було і з чого воно б не складалось, і взагалі все те що йому буде належати на щоза законом буде мати право. [INFO] року [PERSON] помер. Спадкоємцями після його смерті являлися позивач та дружина покійного - [PERSON], які прийняли спадщину шляхом постійного проживання зі спадкодавцем на момент його смерті. [PERSON] (1929 р.н.) мала право на обов'язкову частку у спадковому майні свого чоловіка, яка складається з ? частини спірного домоволодіння. [INFO] року [PERSON] померла. За життя вона не встигла оформити право власності на обов'язкову частку у спадковому майні свого чоловіка в порядку спадкування за Законом. Після її смерті позивач прийняв спадщину шляхом постійного проживання разом з нею на момент її смерті. Інших спадкоємців які б прийняли спадщину та мали б право на обов'язкову частку у її спадковому майні після смерті бабки позивача немає. Державний нотаріус своїми постановами № 146/02-31 та №147/02-31 від 16.07.2015 року відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за Заповітом на частку спірного домоволодіння, яка належала [PERSON], та у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частки вказаного житлового будинку, які належали [PERSON], у зв'язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадковий житловий будинок чи його частку, та документів, що підтверджують реєстрацію права власності на цей будинок, необхідних для вчинення нотаріальних дій. У зв'язку з наведеним позивач звернутися до суду за захистом свого порушеного права з вимогою визнати за ним право власності на спадковий будинок. Позивач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про місце і час розгляду справи. Натомість в своїх вимогах просив розглянути справу у його відсутності. Також вказав, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві, та у разі неявки відповідача, не заперечує щодо розгляду справи у заочному порядку та винесення заочного рішення. Відповідач також був належним чином повідомлений про місце і час розгляду справи. Від останнього надійшла заява, в якій просив розглянути справу у їх відсутності. Також вказав, що позов визнає та заперечень проти його задоволення немає. Розгляд справи проведено у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України без участі сторін та фіксування судового процесу. Суд, дослідивши матеріали позовної заяви, письмові докази по справі, прийшов до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, дідусь та бабка позивача [PERSON] [PERSON], перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.01.1956 року. У 1957 році останні побудували житловий будинок з приналежними до нього господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,25 га., з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, зареєстрований в Тернавський сільській раді за [PERSON], що підтверджується витягом з погосподарської книги Тернавської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області № 0962-5. Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] та довідки Герцаївського району, зазначене домоволодіння складається з: житлового будинку літ. «А» загальною площею 65,30 кв.м., житловою площею 31,80 кв.м.; сараю № «Б» площею 33,20 кв.м.; сараю літ. «В» площею 27,40 кв.м. та криниці № 1, загальною вартістю 49 599 грн. Відповідно до ст.58 ЦК УРСР 1922 року, який був чинним на час побудови спірного жилого будинку, [PERSON] та [PERSON] набули право власності в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядженням цим майном. У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Згідно ст. 125 Кодекс законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР від 30 травня 1926 р. який діяв на момент побудови домоволодіння [ADDRESS] та укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON], майно, нажите подружжям спільною працею в період зареєстрованого шлюбу вважається таким, що належить обом із подружжя на правах спільної власності в рівних частках (ст.61-65 ЦК УРСР). Відповідно до ст.22 Кодексу по шлюб та сім'ю від 20.06.1969 року, який діяв в період проживання [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Зважаючи на те, що спірний житловий будинок, побудований на відведеній в установленому порядку на земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, зареєстрований з 1957 року в сільській раді за покійним дідом позивачка - [PERSON], також беручи до уваги, що будинок побудований за період проживання останнього у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], то з того часу останні були співвласниками цього житлового будинку, який належав їм на праві спільної сумісної власності подружжя. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 25.05.2010 року, [PERSON] помер [INFO] року у віці 79 років, у зв'язку з чим відкрилась спадщина на ? частки вищезазначеного житлового будинку. За життя [PERSON] уклав на ім'я позивача заповіт, яким заповідав йому все своємайно, де б воно не було і з чого воно б не складалось, і взагалі все те що йому буде належати на щоза законом буде мати право. З матеріалів спадкової справи заведеної 26.03.2010 відносно спадкового майна [PERSON] № 31/2015, встановлено, що спадкоємцями які прийняли спадщину після смерті останнього являються дружина покійного - [PERSON], 1929 р.н., та позивач - внук покійного, які прийняли спадщину шляхом проживання разом з ним у спірному спадковому будинку на момент його смерті. [PERSON] мала право на обов'язкову частку у спадковому майні свого чоловіка. Інших осіб які б прийняли спадщину та які мали б право на обов'язкову частку у спадщині немає. Обов'язкова частка у спадковому майні спадкодавця для [PERSON] складається з ? спірного домоволодіння. Отже позивач успадкував за Заповітом ? частки спірного домоволодіння яке належало [PERSON] 28.06.2010 року, у віці 80 років, [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER]. За життя остання не встигла оформити у встановленому Законом поряду право власності на ? обов'язкової частки спірного домоволодіння. З матеріалів спадкової справи заведеної 26.03.2015 року відносно спадкового майна [PERSON] встановлено наступне. Спадщину після її смерті у встановленому Законом порядку прийняв її внук - [PERSON], шляхом постійного проживання разом зі спадкодавцем на момент її смерті у спірному домоволодінні, а отже спадкодавець успадкував 1/3 частини спірного домоволодіння, яке належало його бабці. Інших осіб які б прийняли спадщину після її смерті, та осіб які мали б право на обов'язкову частку у спадковому майні спадкодавця немає. Факт постійного проживання позивача з його дідом та бабкою на момент їхньої смерті підтверджується також рішенням Герцаївського районного суду від 29.05.2015 року по цивільній справі №714/3 54/15-ц Спадкоємцями після смерті діда та бабки позивача також були їхні діти: батько позивача -[PERSON], який помер до відкриття спадщини, 20.05.2003 року та [PERSON], який проживав в Молдавії і помер також до відкриття спадщини, в 1997 році. Відповідно до змісту ст. 1216 ЦК України, у разі спадкування, права та обов'язки спадкодавця переходять до спадкоємців. Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, та згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Державний нотаріус своїми постановами № 146/02-31 та №147/02-31 від 16.07.2015 року відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за Заповітом на частку спірного домоволодіння, яка належала [PERSON], та у видачі свідоцтва про право на спадщину за Законом на частки вказаного житлового будинку, які належали [PERSON], у зв'язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадковий житловий будинок чи його частку, та документів, що підтверджують реєстрацію права власності на цей будинок, необхідних для вчинення нотаріальних дій. Згідно ст. 392 ЦК України, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що оскільки спірний житловий будинок був побудований у встановленому Законом порядку прийнятий в експлуатацію та зареєстрований у сільській раді з 1957 року з [PERSON], також враховуючи визнання відповідачем позову, за позивачем слід визнати право власності на вищезазначений житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами в порядку спадкування за Заповітом на ? спірного домоволодіння, яке належало його покійному дідові [PERSON] та на ? частини спірного домоволодіння, яке належало його бабці - [PERSON] На підставі наведеного,

Outcome: approved