Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 2008 року по 2016 рік. Від шлюбу 25.02.2013 року, народився син [PERSON], який проживає разом з позивачем. Відповідач сплачує аліменти на утримання сина, однак бачиться з ним епізодично. Основне навантаження по уриманню дитини лежить на позивачі. Протягом кількох років, позивач намагалась вивезти сина за кордон з метою відпочинку та оздоровлення на нетривалий період часу, однак відповідач необґрунтовано відмовляв в оформленні документів. Вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам дитини та не сприяє всебічному та гармонійному розвитку дитини. У позивача є друзі у ФРН , які запрошують її разом із сином відвідати місто Франкфурт-на-Майні. Така поїздка була б дуже корисною для дитини з точку зору фізичного,духовного та морального розвитку. Для здійснення поїздки позивач планує використати час законної відпустки протягом не більше 1 місяця. Для отримання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон неодноразово зверталась до відповідача, але він завжди відмовляв. У звязку з цим позивач просить суд надати дозвіл на виїзд за межі України малолітнього сина [PERSON] без згоди батька [PERSON] у період з 28.12.2017 року до 28.01.2018 року. Під час розгляду вказаної цивільної справи, позивач уточнила позовні вимоги в частині періоду виїзду разом з дитиною за межі України у період з 12.02.2018 року по 31.08.2018 року, а згодом просила надати дозвіл на виїзд за межі України малолітнього сина [PERSON] без згоди батька [PERSON] у період з моменту набрання судовим рішенням законної сили та до 31.08.2018 року. В судовому засіданні позивач та її представник уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Додатково зазначили, що позивач разом з дитиною планує поїхати до ФРН виключно з туристичною метою. Відповідач не погоджуясь з заявленими позовними вимогами надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що він регулярно зустрічається із сином [PERSON], що суботи з ранку до вечора. Іноді залишає сина у себе ночувати та проводить з ним час у першій половині неділі. В зимку 2017 року, коли син хворів респіраторними захворюваннями, та потребував додаткової уваги відповідач проводив з ним вечора після роботи. За 2017 рік, відповідач виплатив на користь позивача 198109,01 грн., аліментів. Позивач мешкає в квартирі, яку відповідач їй подарував. У вересні 2017 року, він дізнався від позивача про її бажання поїхати разом із сином до ФРН. При цьому, позивач зазначила, що спочатку вона хоче на 2 тижні поїхати з сином до ФРН, а потім планує виїхати в цю країну разом з дитиною на постійне місце мешкання, оскільки вона виходить заміж за громадянина ФРН. З урахуванням вказаної інформації, відповідач відмовив надати згоду на виїзд його дитини до ФРН. Однак позивач його запевнила, що все одне знайде спосіб для того, щоб виїхати з сином на постійне місце мешкання за кордон. Зазначив, що згоден надати дозвіл на тимчасовий виїзд його дитини за кордон з позивачем або з її матірю до будь якої країни світу, окрім Шенгенської візової зони. Вважає, що дача дозволу на виїзд дитини за кордон є правом батьків та такий виїзд повинен здійснюватись за їх погодженням. Позивачем не конкретизовано точно період перебування за кордоном разом із дитиною та не зазначено кількість виїздів у цей період за межі України. Крім того, позивач не надала суду доказів того, що її поїздка разом із дитиною за кордон буде відповідати інтересам дитини. Позивачем не зазначено, які саме заходи дитячого дозвілля вона планує здійснити, зокрема екскурсії, відвідання цирку, що матиме значення для всебічного розвитку кругозору дитини та відпочинку. Також позивач не зазначила, в якому саме населеному пункті буде перебувати дитина під час подорожі до ФРН. Наполягав, що у разі задоволення позову не мається гарантій, що дитина повернеться до України. В судовому засіданні відповідач та його представник проти задоволення позовних вимог заперечували, за аналогічними підставами. Від третьої особи по справі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спора органу опіки та піклування Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради надійшло клопотання про розгляду справи за їх відсутності з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Будь яких заяв та клопотань на мається. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 23.11.2017 року, було відкрито провадження по цивільній справі. Згідно ухвали Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 12.01.2018 року, розгляд справи здійснювався за правилами загального позовного провадження. Відповідно до ухвали Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 28.02.2018 року, було закрито підготовче провадження по зазначеній цивільній справі та справу призначено до розгляду. Суд,засліхавши сторони , дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 26.09.2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 06.01.2016 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до свідоцтва про народження серії I-НО № 506208 від 13.03.2013 року сторони є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO]. Згідно довідки №12-1437 від 27.10.2017 року, за адресою:м. Маріуполь, вул. Казанцева б. 31, кв. 113, зареєстровані позивач [PERSON] та її син [PERSON] З тексту запрошення від 31.01.2018 року вбачається, що громадянин ФРН [PERSON], [INFO], запрошує [PERSON] та її сина [PERSON] в туристичних цілях відвідати м. Франкфурт, ФРН в період з 12.02.2018 року по 31.08.2018 року. Зазначено, що [PERSON] організує дозвілля запрошених осіб. Зобовязується забезпечити їх проживання за адресою:60385, м. Фракфурт на Майні вулиця Арнсбург, 56 ФРН. Згідно довідки з ТОВ «Метінвест Холдінг» від 15.01.2018 року, з заробітної плати відповідача [PERSON], який працює у вказаній організації утримано аліменти у розмірі 198109,01 грн. Відповідно до договору дарування від 24.07.2014 року [PERSON] подарував [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Згідно з ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Згідно з ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сімї. Згідно з ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Судом встановлено, що сторони не досягнули згоди, щодо виїзду до ФРН їх неповнолітнього сина [PERSON] У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. У відповідності з п. 2-2 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» чітко визначено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі предявлення оригіналу або нотаріального посвідчення копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Також необхідно зазначити, що згідно із Конвенцією про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до вимог ст.ст. 7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що бажання позивача отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон узгоджується з її правами та обовязками, покладеними на неї Сімейним кодексом України. Під час розгляду справи не було спростовано твердження позивача про те, що вона разом з дитиною планує саме з туристичною метою відвідати ФРН. Належних доказів того, що позивач разом з дитиною планує виїхати на постійне місце мешкання до ФРН не надано. Заперечення відповідача, стосовно відсутності інформації про місце перебування дитини під час подорожі з позивачем, не знайшли свого підтвердження, оскільки в матеріалах справи міститься запрошення в якому зокрема зазначено адресу де планує перебувати позивач із сином під час подорожі. При цьому суд враховує, що оскільки подорож тільки планується то позивач не може на теперішній час детально зазначити які саме культурні заходи вона разом із сином буде відвідувати під час подорожі. Враховуючи період часу на який просить дати дозвіл на виїзд дитини за межі України позивач, і який закінчується 31.08.2018 року, ствердження позивача, що вона планує здійснити поїздку під час відпустки за основним місцем роботи, заперечення відповідача, щодо не визначеності кількості разів виїзду протягом зазначеного періоду, позивача разом з дитиною за межі України, суд вважає непереконливими. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved