Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом і просить суд визнати недійсним Кредитний договір № 8/2007/840-МК26/10, укладений 04 листопада 2007 року між [PERSON] та Відкритим Акціонерним Товариством «Комерційний Банк «Надра» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра»), застосувавши наслідки визнання Кредитного договору № 8/2007/840-МК26/10 недійсним, а саме: визнати недійсним Договір застави № 10/1 від 04 грудня 2007 року, укладеного між [PERSON] та ВАТ «КБ «Надра» та Договір застави товарів в обігу №10/2 від 04 листопада 2007 року, укладеного між [PERSON] та ВАТ «КБ «Надра», припинивши обтяження предмета застави: автомобілю марки «Кіа Shuma», 2003 року випуску, сріблястого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] та товарів у обігу. Позивач в судове засідання не зявилась, але надала суду письмову заяву, в якій підтримує позов в повному обсязі та просить розглянути справу за її відсутності. Представник відповідача в судове засідання не зявився, але надав суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу без їх участі. Заявлені вимоги позивача просить залишити без розгляду в звязку з невиконанням [PERSON] кредитних зобовязань перед ПАТ КБ «Надра». У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги обґрунтовані, знайшли свого підтвердження та підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Судом встановлено, що 04 грудня 2007 року між [PERSON] та Відкритим Акціонерним Товариством «Комерційний Банк «Надра» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра») (надалі-Банк) було укладено кредитний договір № 8/2007/840-МК26/10 (надалі - Кредитний договір). Вказані грошові кошти позивачу були потрібні для придбання транспортного засобу, а саме автомобілю марки «Кіа Shuma», 2003 року випуску, сріблястого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], вартість якого на момент укладання кредитного договору складає 60 600 грн.. За умовами цього Кредитного договору [PERSON], як Позивач, отримала кредитні кошти в іноземній валюті у сумі 13 000 доларів США, що становить 65 000 гривень за курсом НБУ на день укладання Кредитного договору, з умовою їх повернення строком до 03.11.2012 року з відсотковою ставкою 15,5 % річних. Окрім того, 04 грудня 2007 року між [PERSON] та Відкритим Акціонерним Товариством «Комерційний Банк «Надра» було укладено Договір застави № 10/1, відповідно до якого заставодавець для забезпечення виконання в повному обсязі за кредитним договором № 8/2007/840-МК26/10 від 04 грудня 2007 року передає в заставу Заставодержателю належний позивачу автомобіль марки «Кіа Shuma», 2003 року випуску, сріблястого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], вартість якого на момент укладання кредитного договору складає 60 600 грн., тобто 12 тисяч доларів США. Окрім того, 04 листопада 2007 року між [PERSON] та Відкритим Акціонерним Товариством «Комерційний Банк «Надра» було укладено Договір застави № 10/2, відповідно до якого заставодавець для забезпечення виконання в повному обсязі за кредитним договором № 8/2007/840-МК26/10 від 04 грудня 2007 року передає в заставу Заставодержателю товари у обігу, перелік яких додається до Договору, вартість яких складає 28 000 грн., тобто 5544,55 доларів США. Протягом всього часу позивач належним чином виконувала умови вказаного кредитного договору, не дивлячись на те, що Банк постійно підвищував курс долару по відношенню до гривні, робив неможливим виконання умов укладеного договору, але коли в подальшому [PERSON] детально ознайомилася з умовами кредитного договору, укладених до нього договорів застави, поспілкувавшись з відповідними фахівцями, їй стало відомо про те, що Банк ввів її в оману насамперед, при укладенні кредитного договору, наполегливо запропонувавши їй взяти кредитні кошти саме у доларах США, а також і в подальшому, оскільки договором були зазначені такі умови, які є не реальними для їх виконання в повному обсязі, виходячи з наступного. Суд вважає, що Кредитний договір № 8/2007/840-МК26/10, укладений між [PERSON] та Відкритим Акціонерним Товариством «Комерційний Банк «Надра» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра») містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на погіршення становища споживача, що в свою чергу є підставою для визнання такого договору недійсним. По-перше, несправедливими є наступні умови договору. Пункт 4.1.2.2 Кредитного договору передбачає, що у випадку прострочення виконання зобов'язання у відношенні повернення Кредиту, Позичальник сплачує Банку відсотки у розмірі 25 % річних, виходячи з фактичної кількості днів у розрахунковому місяці. Пункт 9.1 Кредитного договору передбачає, що у разі порушення строків сплати відсотків за користування Кредитом Позичальник зобов'язаний сплатити на користь Банку пеню в розмірі 0,5 % від суми прострочених зобов'язань за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ. Пункт 9.2 Кредитного договору передбачає, що у разі порушення строків повернення Кредиту Позичальник зобов'язаний сплатити на користь Банку пеню в розмірі 0,5 % від суми прострочених зобов'язань за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ. Пункт 9.2 Кредитного договору передбачає, що за порушення строків повернення Кредиту Позичальник зобов'язаний сплатити на користь Банку штраф у розмірі подвійної ставки НБУ від суми заборгованості по поверненню Кредиту та сплати відсотків, вказаних в Графіку і визначених на дату прострочення. Суд вважає, що таке положення Кредитного договору ускладнює розрахунки між Сторонами, оскільки подвійна облікова ставка НБУ - це змінна величина, яка в різні періоду часу складала від 10 до 22 % річних. Оскільки всі наведені пункти Кредитного договору регулюють питання розрахунків між Сторонами, їх несправедливі умови мають суттєве значення для висновку про несправедливість умов договору в цілому. По-друге, при укладенні Кредитного договору банком були допущені порушення умов чинного (на той час) законодавства, а саме: зміст та умови кредитного договору були розроблені безпосередньо відповідальними працівниками банку, а тому, позичальник був позбавлений фактичної можливості вносити зміни до змісту кредитного договору, і при його укладенні мав можливість погодитись лише на ті умови, які були запропоновані йому банком щодо істотних умов договору та відсоткової ставки. Банком навмисно не дотримано та грубо порушено встановлені вимоги діючого законодавства України та приписи Національного Банку України для укладення оспорюваного виду кредитного договору, які визначені законом як істотні та є необхідні, зокрема, ч.4 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, а саме: банк належно не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, а саме: не надав позичальнику повної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення Кредитного договору, забезпеченого заставою. Навмисно приховав та невірно відобразив фактичні дані і відомості, відносно значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом, що обумовлена між сторонами кредитного договору та його розміру абсолютного подорожчання кредиту, які узгоджені між сторонами кредитного правочину в його умовах. У змісті оспорюваного кредитного договору, не встановив та не визначив для позичальника умови договору щодо збереження реальної вартості предмету застави. Закон України «Про захист прав споживачів» має норми, що забороняють видавати кредити у валюті. «Надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється», - ст. 11. Відсутність в умовах спірного правочину вищезазначених застережень та домовленостей між сторонами кредитного договору, суттєво порушує баланс договірних правовідносин Позичальника, істотно знецінює вартість предмету застави та значно погіршує становище заставодавця йому на шкоду, що є недопустимим. Враховуючи вимоги, викладені в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (із числа інших обов'язкових умов, що випливають із суті та умов договору), ці застереження мають бути визначені та розкриті Банком саме в змісті кредитного договору ще до укладення договору застави, шляхом оприлюднення таких відомостей у письмовій формі. Вищезазначені вимоги є визначеним законом істотними умовами кредитного договору, укладеного між позичальником і банком, а їх зміст та умови є такими, що можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту та являються необхідними і обов'язковими для такого виду договорів. З аналізу матеріалів Кредитного договору про надання споживчого Кредиту встановлено, що в їх змісті відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме: - не встановлено умов надання кредиту, зокрема про можливе настання валютних ризиків для позичальника; - не встановлено, не розкрито та є відсутніми обов'язкові умови щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу, шляхом оприлюднення їх у письмовій формі, ще до укладення цього договору; - не встановлено інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості, відносно досягнутої домовленості, про розрахунки індексації інфляційних витрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості; - не надано у письмовому вигляді інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішення уповноваженого органом банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів, чим порушено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ за № 168 від 10.05.2007 року. По третє, кредитний договір № 8/2007/840-МК26/10 та договір застави № 10/2 фактично укладені між [PERSON] та Відкритим Акціонерним Товариством «Комерційний Банк «Надра» ні 04 листопада 2007 року, як про це зазначено у Договорі, а 04 грудня 2007 року, що свідчить про те, що зазначений кредитний договір фактично є підробленим в частині дати його укладання, оскільки фактично позивачка укладала кредитний договір та договір застави саме 04 грудня 2007 року. У відповідності до ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідним и для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Кредитний договір є неукладеним (не відбувся), коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо б однієї його істотної умови, передбачених законодавцем. Отже, оскільки вищевказані обов'язкові відомості не були встановлені та не розкриті відповідачем в кредитному договорі, можна дійти до обґрунтованого та належного висновку про те, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами в належній формі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем. Вказаний договір містить несправедливі умови. При виконання розрахунку в національній валюті з урахуванням курсу НБУ по відношенню гривні до долара США, сума абсолютного значення подорожчання кредиту становить: -на момент укладання Кредитного договору - 65 000 грн. (13 000 доларів США*5,00); -на момент подання позову - 362 180 грн. (13 000 доларів США*27,86). Даний показник в 5 разів більше, ніж встановлено кредитним договором. Умовами кредитного договору в порушення п. 3.8 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» споживача не попереджено про відповідальність за валютні ризики під час виконання зобов'язань. Таким чином, виходячи з положень ст.ст. 203, 215, 230, 548 Цивільного кодексу України, можна дійти висновку про те, що під час підписання кредитного договору між сторонами, позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки. А тому волевиявлення позивача на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, зазначених у кредитному договору, суперечили його волевиявленню на його укладання саме на таких умовах. Банк скористався тим, що позивачу об'єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачу відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману , якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено: «Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними». Частиною 1 ст. 230 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Суд вважає, що Банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Розділом 3 Кредитного договору визначено умови забезпечення кредиту. Так, в забезпечення виконання зобов'язань позичальника за Кредитним договором Банком приймається: -Договір застави № 10/1, відповідно до якого заставодавець для забезпечення виконання в повному обсязі за кредитним договором № 8/2007/840-МК26/10 від 04 грудня 2007 року передає в заставу Заставодержателю належний [PERSON] автомобіль марки «Кіа Shuma», 2003 року випуску, сріблястого кольору, реєстраційний номер АЕ 3354 С А, вартість якого на момент укладання кредитного договору складає 60 600 грн., тобто 12 тисяч доларів США; -Договір застави № 10/2, відповідно до якого заставодавець для забезпечення виконання в повному обсязі за кредитним договором № 8/2007/840-МК26/10 від 04 листопада 2007 року передає в заставу Заставодержателю товари у обігу, перелік яких додається до Договору, вартість яких складає 28 000 грн., тобто 5544,55 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо застосувати дану норму до кредитних правовідносин, то у такому випадку позичальник зобов'язується повернути кредитодавцю тіло кредиту. В цей же час кредитодавець має повернути боржникові усю суму сплачених ним відсотків за кредитом. Наслідком визнання кредитного договору недійсним є також недійсність договору застави чи поруки, адже, відповідно до ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України, недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. Отже, недійсність кредитного договору спричиняє недійсність договору застави (чи іпотеки) чи договору поруки, які укладалися з метою забезпечення виконання кредитного договору, і як наслідок, кредитодавець повинен повернути предмет застави позичальникові. За період від підписання Кредитного договору до моменту подання позову. Позивач сплатив на користь Банку 20 000 доларів США, що підтверджено наступними розрахунками і не потребує висновків фахівців та підтверджується квитанціями, які будуть мною надані в судовому засіданні. Ця сума включає в себе як сплату основного зобов'язання (тіла) кредиту, так і сплати відсотків за кредитом. Отже, як видно з елементарних розрахунків, [PERSON] було не тільки погашено кредит в повному обсязі, але й надлишково сплачено відсотків за користування кредитом. Суд дає критичну оцінку доводам представника відповідача, висловлені ним в письмовому клопотанні щодо залишення позовних вимог позивача без розгляду, оскільки вони є голослівними, безпідставними та нічим не підтвердженими і спростовуються стабільними поясненнями позивача, висловлених в позовній заяві, наданими ним належними та достовірними письмовими доказами, матеріалами справи в їх сукупності. При вирішенні даного спору слід звернути увагу також і на рішення Конституційного суду України № 7-рп/2013 від 11 липня 2013 року, де в пункті 3.2. зазначено: «Положеннями частин першої, другої статті 18 Закону про захист прав споживачів встановлено, що продавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону про захист прав споживачів наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону про захист прав споживачів встановлено, що для цілей застосування цього закону та повязаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.» Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України\~участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями\~Резолюції Генеральної Асамблеї ООН „Керівні принципи для захисту інтересів споживачів від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обовязку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, повязаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобовязань позичальниками - фізичними особами. Несправедливими умовами договору порушують права позивача як споживача фінансових послуг, порушується принцип добросовісності і розумності договірних умов, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав і обовязків. Вирішуючи вказаний спір, суд, дослідивши докази у справі та давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 12, 76, 259 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про недійсність договору про надання споживчого кредиту, оскільки він не відповідає вимогам ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами надання позичальнику як споживачу фінансових послуг банку повної інформації про кредитні умови, а саме: орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням процентної ставки за кредитом і вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних із одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; податковий режим сплати процентів та про державні субсидії або інформацію про те, від кого споживач може одержати такі відомості; не роз'яснено, що валютні ризики під час виконання взятих на себе зобов'язань за кредитним договором покладено на споживача й не надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, що передбачено Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, а тому приходить до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог позивача. Таким чином, суд вважає необхідним позовні вимоги [PERSON] до Публічного Акціонерного Товариства «Надра» «про захист прав споживача» задовольнити та визнати недійсним Кредитний договір № 8/2007/840-МК26/10, укладений 04 листопада 2007 року між [PERSON] та Відкритим Акціонерним Товариством «Комерційний Банк «Надра» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра»), застосувавши наслідки визнання Кредитного договору № 8/2007/840-МК26/10 недійсним, а саме: визнати недійсним Договір застави № 10/1 від 04 грудня 2007 року, укладеного між [PERSON] та ВАТ «КБ «Надра» та Договір застави товарів в обігу № 10/2 від 04 листопада 2007 року, укладеного між [PERSON] та ВАТ «КБ «Надра», припинивши обтяження предмета застави: автомобілю марки «Кіа Shuma», 2003 року випуску, сріблястого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] та товарів у обігу.

Outcome: approved