Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

позивач звернулась в березні 2016 р. до суду з позовом до [PERSON] про збільшення розміру щомісячної виплати аліментів до 40% з усіх видів заробітку відповідача, надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON], 2005 р. народження, за межі України без дозволу та супроводу батька [PERSON] на весь період часу до досягнення дитиною шістнадцяти років, тобто до [INFO], надання дозволу [PERSON] без згоди батька оформлювати документи для тимчасового виїзду [PERSON] за межі України без дозволу та супроводу батька на весь період часу до досягнення дитиною шістнадцяти років, тобто до [INFO] Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач перебували у шлюбі, який був розірваний 14.06.2007 р. Від даного шлюбу у сторін народився син - [PERSON], [INFO]. Будь-яких відносин з відповідачем вона не підтримує і син повністю знаходиться на її утриманні. В зв»язку з проведенням Антитерористичної операції в м.Красний Луч Луганської області, де вона проживала, позивач залишила місце проживання та переїхала проживати до м.Києва. Позивач посилається на те, що в зв»язку з переїздом на інше місце проживання та складні життєві обставини вона перебуває у складному матеріальному становищі, в зв»язку з чим вона вимушена звернутись до суду з вимогами про збільшення розміру аліментів, що стягуються з відповідача до 40% його доходу. Крім того, в обґрунтування заявленого позову позивач зазначає, що відповідач відмовляється без будь-яких пояснень надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, до Російської Федерації, Республіки Білорусь, будь-якої іншої країни для відпочинку, в зв»язку з чим вона вимушена звернутись до суду з даним позовом. В ході судового розгляду позивач підтримала заявлений позов, просила суд його задовольнити та прийняти рішення про збільшення розміру аліментів, оскільки вона самостійно несе витрати по утриманню сина і перебуває в скрутному матеріальному становищі. Також позивач підтримала вимоги про надання дозволу для виїзду дитини за кордон без дозволу і супроводу батька на весь час до його шістнадцятиріччя, посилаючись на те, що вона уклала шлюб з громадянином Швеції і без надання дозволу для виїзду дитини без згоди батька вона не може вирішити питання про воз»єднання родини, та переїхати проживати до Швеції. Відповідач в судове засідання повторно не з»явився, про місце і час судового розгляду повідомлявся судом шляхом розміщення судової повістки на офіційному сайті суду. На підставі положень ст.ст.224-226 ЦПК України, за згодою позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який був розірваний 14.06.2007 р. У даному шлюбі у сторін народилась дитина - [PERSON], [INFO]. 11.12.2006 р. Краснолуцьким міським судом Луганської області було ухвалено рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього дитини, сина [PERSON] в розмірі 1\\4 частки його заробітку, починаючи з 25.10.2006 р., і до повноліття або зміни матеріального становища сторін. 27.11.2013 р. державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Краснолуцького міського управління юстиції Луганської області Шевченко М.В. у виконавчому провадженні № 2835950 винесена постанови про звернення стягнення на доход [PERSON] шляхом утримання із доходу боржника коштів в розмірі 50% до погашення суми боргу, який станом на 01.02.2013 р. становить 22758, 35 гривень, а потім по 1\\4 частині його доходів щомісячно, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO]. Звертаючись до суду позивач просить збільшити розмір аліментів, що стягуються з відповідача, посилаючись на скрутне матеріальне становище в зв»язку з переїздом на проживання до м.Києва, що пов»язано з проведенням Антитерористичної операції в м.Красний Луч і необхідністю залишити постійне місце проживання. Відповідно до ст.192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров»я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до положень ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу положень ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач перебуває на обліку в органах соціального захисту як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції. Дохід за період з 29.09.2015 р. по 06.06.2016 р. становив 4106 гривень, що підтверджується довідкою Голосіївського районного центру зайнятості в м.Києві. Також, як переміщена особа, позивач за період з липня 2015 р. по липень 2016 р. отримувала соціальну допомогу в розмірі 11657,26 гривень. Належних доказів про відсутність інших доходів на момент звернення до суду позивачем не надано. Закон визначає підстави для зміни розміру аліментів, одна із яких, є зміна матеріального станови отримувача аліментів, на що посилається безпосередньо позивач. Однак у суду відсутні докази на підтвердження розміру доходів позивача, які враховувались при призначенні аліментів, в зв»язку з чим позбавлений можливості прийти до обґрунтованого висновку про зміну матеріального становища отримувача аліментів. Крім того, при зверненні до суду позивач не наводить жодних обґрунтувань, з яких вона виходила, визначаючи розмір аліментів, які просить стягнути з відповідача після вирішення питання про збільшення їх розміру, не надає жодних доказів на підтвердження розміру витрат, які вона несе на утримання дитини. Враховуючи викладені обставини, суд не вбачає законних підстав для збільшення розміру аліментів, що стягуються з відповідача, в зв»язку з чим позов в цій частині не підлягає задоволенню. Також, на думку суду, не підлягають задоволенню вимоги позивача про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON], 2005 р. народження, за межі України без дозволу та супроводу батька [PERSON] на весь період часу до досягнення дитиною шістнадцяти років, тобто до [INFO], надання дозволу [PERSON] без згоди батька оформлювати документи для тимчасового виїзду [PERSON] за межі України без дозволу та супроводу батька на весь період часу до досягнення дитиною шістнадцяти років, тобто до [INFO], виходячи з наступного. Звертаючись до суду, позивач посилається на те, що в зв»язку з відсутністю постійного зв»язку з відповідачем та його незгодою вона позбавлена можливості виїхати з дитиною на відпочинок до іншої країни. В ході судового розгляду позивач зазначила, що нею був укладений шлюб з громадянином Швеції і її виїзд з дитиною для проживання до свого чоловіка не можливий без наявності відповідного дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди і супроводу батька. Відповідно до положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов»язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов»язків щодо дитини. Згдіно з ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п. 3, пп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. В силу положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Зазначені норми регулюють порядок тимчасового виїзду дитини за кордон, і вирішуючи зазначене питання необхідно зазначати державу прямування та відповідний проміжок часу перебування дитини в цій країні. Однак, звертаючись до суду позивач не зазначає ні державу перебування, ні часовий проміжок, який дитина буде перебувати за кордоном, а просить надати вцілому дозвіл на виїзд дитини до досягнення нею шістнадцятирічного віку, що не узгоджується з нормами чинного законодавства, що регулює даний вид правовідносин. Намір матері разом з неповнолітньою дитиною виїхати до Швеції за місцем проживання свого чоловіка є фактично зміною місця проживання дитини, і позбавить можливості батька вільно спілкуватися з нею, що впливає на обсяг його прав. Питання щодо фактично зміни місця проживання дитини не може вирішуватись в порядку, передбаченому Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України». Зважаючи на викладене, позовні вимоги про надання дозволу на виїзд неповнолітнього за кордон без згоди одного із батьків та надання дозволу матері щодо оформлення без згоди батька документів на виїзд дитини за кордон не можуть бути задоволені. Питання щодо судових витрат суд вирішує з врахуванням положень ст..88 ЦПК України.

Outcome: dismissed