Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

Позивач звернулась до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом в якому просить, визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком, який розташований за адресою: Запорізька область, Мелітопольський район, с. Терпіння, вул. Яблунева, 64. Позовна заява обґрунтована тим, що позивач є власником житлового будинку, який розташований за адресою: Запорізька область, Мелітопольський район, с. Терпіння, вул. Яблунева (колишня назва Калініна), буд. 64, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 05 грудня 2007 року Мелітопольською районною державною нотаріальною конторою. В будинку, крім позивача, також зареєстрований відповідач [PERSON], який є його сином. Відповідач з 2013 року та до теперішнього часу не мешкає за адресою реєстрації, оскільки виїхав до Російської Федерації. Позивач в судове засідання не зявився, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти вирішення справи у заочному порядку. Відповідач в судове засідання не зявився, викликалась до суду належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов не надала. Відповідно до ст. 128 ч. 7. ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 128 ч. 8 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ухвалою судді Мелітопольського міськрайонного суду\~Запорізької області від 25.02.2018 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд,\~ дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини. 13.06.1994 року народився [PERSON]. Батьками вказані [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-ЖС № 272633, виданого міським відділом громадянського стану м. Мелітополя, актовий запис № 903 /а.с.10/. [PERSON] на праві приватної власності належить будинок № 64 по вул. Калініна в м. Мелітополі Запорізької області, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Мелітопольської районної державної нотаріальної контори Запорізької області /а.с.6/, а також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно /а.с.7/. Відповідно до довідки №557 від 28.01.2019 року виданої виконавчим комітетом Терпінівської сільської ради [PERSON], [INFO], дійсно зареєстрований але не мешкає за адресою: Запорізька область, Мелітопольський район, с. Терпіння, вул. Яблунева, буд. 64 /а.с.8/. Відповідно до акту обстеження для встановлення факту проживання сім`ї від 25.01.2019 року за адресою: Запорізька область, Мелітопольський район, с. Терпіння, вул. Яблунева, буд 64 [PERSON], [INFO] з 2013 року не проживає за вказаною адресою /а.с.9/. В силу того, що відповідач зареєстрований в будинку, але в ньому не проживає, позивач не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їхні діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним судом України в постанові від 05 листопада 2014 року під час розгляду справи № 6-158цс14, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Статтею 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції і органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві, серед іншого, для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно статті 317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно положень статті 391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 401\~ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до частини першої статті 405\~ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно пункту 4 частини першої статті 406\~ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Частиною другою статті 406\~ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. За змістом наведених вище правових приписів право особи на користування чужим майном, зокрема житловим будинком чи квартирою, підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Саме такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року, винесеній за результатами розгляду справи № 6-2931цс16. Враховуючи той\~факт,\~що відповідач\~добровільно залишив\~будинок і\~на даний\~час в\~ньому не\~проживає, не приймає участі в сплаті комунальних платежів, його реєстрація порушує право власності позивача, суд приходить до висновку про наявність підстав для припинення права відповідача користуватися чужим майном (житловим будинком) на підставі частини другої статті 406 ЦК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved