Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є матір`ю відповідача та бабою дітей [PERSON] та [PERSON] . Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, є наркозалежною особою, викрадала грошові кошти та виносила речі з дому, притягалася до адміністративної відповідальності. У червні 2021 року відповідач забрала дитячі документи та покинула дітей, діти матір не згадують, менша дитина взагалі її не знає. Оскільки відповідач самоусунулася від виконання материнських обов`язків, не приділяє уваги дітям, не виховує та не забезпечує потреби дітей, позивач вимушена звернутись до суду. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25.10.2021 відрито провадження у цивільній справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Позивач надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач надала заяву, в якій позовні вимоги визнала в повному обсязі, розгляд справи просила проводити без її участі. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської радинадала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Суду надано висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідно до ст.206 ЦПК України, позивач може відмовитись від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження по справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У раз визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно з ч.3 ст.200 ЦПК України, у випадку визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження. Фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалась у відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08.06.2017 року, актовий запис № 794 [PERSON] народився [INFO] , батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] та згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20.08.2019 року, актовий запис № 919 [PERSON] народилася [INFO] , батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] . З акту про фактичне проживання, виданого комітетом самоорганізації населення «Маяк», вбачається, що [PERSON] разом з чоловіком та онуками проживає за адресою: [ADDRESS] . В матеріалах справи наявні копії талонів - повідомлень єдиного обліку про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію Марiупольського районного управління поліції ГУНП в Донецькій області від 30.06.2021,14.07.2021, в яких зазначено, що гр. [PERSON] зверталася до поліції з заявами про те, що її донька [PERSON] не здійснює належного догляду за дітьми, вживає наркотичні засоби, забрала документи дітей та бажає розшукати її, щоб повернути документи. Також [PERSON] зверталася до поліції щодо розшуку доньки [PERSON] . Згідно листа Маріупольського районного управління поліції ГУНП в Донецькій області від 11.08.2021 року у ході перевірки було встановлено, що гр. [PERSON] на обліках за Марiупольським РУП ГУНП в Донецькій області, як безвісно зникла або розшукувана особа не перебуває. Згідно характеристики, наданоi пом. ДОП СДОП ВП Марiупольського РУП ГУНП в Донецькій області, від 05.10.2021 гр. [PERSON] за місцем проживання зарекомендувала себе з негативного боку, зловживає спиртними напоями, допускає скандали у побуті, з сусідами добросусідських відносин не підтримує. Згідно інформації КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Маріупольської міської ради Донецької області від 17.09.2021 малолітні діти [PERSON] , [PERSON] проживають з бабою [PERSON] , яка і здійснює нагляд за ними. Відповідно до довiдки КДНЗ «Ясла-садок № 131 «Малятко» Маріупольської міської ради Донецької області вiд 04.10.2021 малолiтня [PERSON] відвідує заклад з 20.04.2021 року, [PERSON] з 01.09.2021. Дiтей в ясла-садок приводять та забирають баба та дід. Мати на даний час не бере участі у вихованні дітей. Останній раз приходила до садочку на початку червня 2021 року. Згідно висновку виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 01.1.-01-23-253 від 23.11.2021 року вбачається, що комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті ММР від 16.11.2021 року вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дітей [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного Кодексу України мати, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст. 165 СК України). Ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини має місце, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною. В обсязі, необхідного для її самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини і допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, ст.9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про дитину. На підставі викладеного, враховуючи, що відповідач позовні вимоги визнала, не виконує батьківських обов`язків щодо своїх дітей [PERSON] та [PERSON] , не цікавиться їх життям, не приймає участі в їх вихованні, не надає матеріальної допомоги на їх утримання, не відвідує та не спілкується з дітьми без поважних причин, що є свідомим ухиленням відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, таке невиконання батьківських обов`язків не пов`язане із наявністю душевної хвороби чи іншого тяжкого захворювання або з інших незалежних причин, необхідно дійти висновку, що позбавлення [PERSON] батьківських прав відповідає інтересам дітей. Щодо позовних вимог в частині стягнення с [PERSON] аліментів на утримання дітей, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. ч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися в якості аліментів на дитину визначається судом. Згідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Таким чином, визначаючи належний до стягнення з відповідача розмір аліментів, суд враховує вимоги ст. 182 СК України, право дитини на достатній рівень життя, з урахуванням обов`язку батьків утримувати своїх дітей, та вважає, що належним розміром аліментів на двох дітей є 1/3 частини доходу відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в межах суми платежу за один місяць допускається до негайного виконання. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Положеннями статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду. За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма викладена в ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, якщо відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то в судовому рішенні повинно бути вирішено питання про повернення позивачу з державного бюджету половини сплаченого ним судового збору при поданні позовної заяви,а інша половина судового збору покладається на відповідача. Також при зверненні до суду з вимогами щодо стягнення аліментів позивачка була звільнена від сплати судового збору та її вимоги задоволені, а відповідач не звільнена від оплати судових витрат, на підставі ст.141 ЦПК України, ці витрати підлягають стягненню з відповідача. На підставі ст.ст. 104, 105, 110, 112 СК України,

Outcome: approved