Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-04 00:00:00

Позивач звернувся з позовом про стягнення моральної шкоди, заподіяної бездіяльністю відповідача при розгляді його скарги, у розмірі 20 000 грн. В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що листом від 21.11.2016 за №04/2/2-р прокуратури Дніпропетровської області його скарга направлена Відповідачу для організації розгляду його раніше поданої заяви. Про результати розгляду Відповідач повинен був повідомити Позивача у встановлений законом строк. Позивач посилається на невиконання відповідачем вимог ст.ст. 16, 18, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян», оскільки відповідь на скаргу так і не надана Відповідачем. Таким чином, Відповідач грубо порушив право Позивача на належний розгляд скарги. Відповідач повинен був об'єктивно та всебічно розглянути його скаргу, перевірити викладені в ній факти, сприяти зупиненню неправомірних дій, виявити та усунути причини та умови, які спонукали порушенню, забезпечити поновлення порушених прав, вирішити питання про відповідальність осіб, з вини яких настало порушення, ознайомити з матеріалами перевірки та надати на скаргу письмову відповідь у місячний строк. Проте, вказані вимоги Закону відповідачем до теперішнього часу не виконані, письмової відповіді на скаргу не надходило. Таким чином, йому було завдано моральної шкоди, яка виразилася в негативному психологічному впливі через нехтування його законним вимогам, порушення звичайного душевного стану, спричинило сильне тривале хвилювання та душевне переживання. На підставі вищевикладеного позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь спричинену моральну шкоду у розмірі 20000 грн. 00 коп. В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що звернення позивача було опрацьоване у повній відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян», відповідь щодо результатів розгляду цього звернення направлена на адресу позивача своєчасно простою кореспонденцією у відповідність до вимог відповідної інструкції з діловодства в органах прокуратури. Неотримання позивачем відповіді на його звернення, можливо, пов'язане із проблемами поштового зв'язку. По справі допитана у якості свідка [PERSON], - головний спеціаліст Дніпропетровської місцевої прокуратури №2, відповідальна у прокуратурі за ведення діловодства, яка підтвердила пояснення представника відповідача та повідомила, що відповідь позивачу було направлено вчасно на його адресу простою кореспонденцією, на підтвердження надала для огляду в судовому засіданні наглядове провадження за скаргою [PERSON] Вислухавши сторони та свідка, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, з увагою на їх належність допустимість, достовірність, достатність та взаємний зв'язок між ними, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У відповідності з п.1 ст.6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.10 ст.10 ЦПК України, забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В даній справі судом встановлені такі факти та визначені відповідні до них правовідносини: Судом встановлено, що позивач 17.11.2016 звернувся до прокуратури Дніпропетровської області із зверненням щодо не отримання від Бабушкінського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області відповіді на заяву від 16.08.2016 про вчинення злочину (а.с.12). Своїм листом від 21.11.2016 за №04/2/2-р прокуратура Дніпропетровської області повідомила, що звернення позивача від 17.11.2016 направлено до Дніпропетровської місцевої прокуратури №2, про результати розгляду якого позивача сповістять у встановлений законодавством строк (а.с.12 зворот). Відповіддю від 07.12.2016 №75-504-16 Дніпропетровська місцева прокуратура №2 поінформувала Позивача щодо розгляду попереднього звернення про можливі протиправні дії при розгляді цивільної справи за позовом [PERSON] та з інших питань (а.с.62). Також судом встановлено, що 16.08.2016 позивач звернувся до Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 із зверненням щодо протиправних дій судді та за наявності підстав вирішення питання щодо внесення відповідних відомостей до ЄРДР. Листом від 17.08.2016 за №39-р Дніпропетровська місцева прокуратура №2 повідомила, що заява позивача направлена для розгляду до Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, про результати розгляду якої його сповістять у встановлений законодавством строк. У той же час, відповідь Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області на звернення Позивача від 16.08.2016 Позивачем отримана не була, що і стало підставою для звернення Позивача до прокуратури Дніпропетровської області 21.11.2016. У подальшому, як встановлено судом у ході судового розгляду, неотримання відповіді Позивачем на його звернення від 16.08.2016 від Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області стало предметом судового розгляду у справі №200/6160/17 (а.с.14-16). Зважаючи на встановлені обставини справи, суд вважає дії Відповідача законними та обґрунтованими з огляду на наступне. За нормою ст.1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки. Згідно ч. 1 ст. 20 Закону України «Про звернення громадян», звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів. В даному випадку, з аналізу наданих доказів, суд дійшов висновку про те, що дії Відповідача з розгляду скарги Позивача ґрунтуються на законі та відповідають вимогам Інструкції з діловодства в органах прокуратури України. Доводи Позивача щодо наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями працівників Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 при направленні йому відповіді на скаргу від 17.11.2016 та фактичним неотриманням Позивачем цієї відповіді, не узгоджуються із встановленим порядком з організації діловодства у органах прокуратури та направлення кореспонденції відділенням поштового зв'язку. З наданих доказів, зокрема, із змісту відповіді від 07.12.2016 №75-504-16, якою Дніпропетровська місцева прокуратура №2 поінформувала позивача про наслідки розгляду його звернення (а.с.62), випливає, що неотримання ним цього повідомлення могло статися через поштову плутанину в адресі його проживання, оскільки будинок, в якому він мешкає має подвійний номер - №39/41, а займає в цьому будинку він квартиру №36. У той же час, суд враховує ті обставини, що фактичне неотримання Позивачем відповіді на його скаргу від 17.11.2016 спричинило йому моральні страждання, оскільки через неотримання Позивачем відповіді на його скаргу від 17.11.2016, Позивач був змушений витрачати час на написання позову, збір доказів, відвідування суду з метою подачі позову та участі у судових засіданнях. Очевидно, що такі вимушені дії Позивача порушили його звичайний уклад життя, потребували від нього докладати додаткових зусиль задля відстоювання своїх порушених прав, що не могло не вплинути на нього негативно у психологічному відношенні: порушити звичний душевний стан, викликати хвилювання і душевні переживання, тобто завдало моральної шкоди. Європейський суд з прав людини щодо відшкодування моральної шкоди, неодноразово звертав увагу на те, що можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. При цьому, Судом визнається існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди у разі порушення окремих прав і свобод людини. Так, у рішенні від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» Суд послався на своє рішення у справі Бурдова № 2, у якому, зокрема, зазначив таке: «Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди ... Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов'язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу». Такий підхід цілком узгоджувався б і з думкою ЄСПЛ, викладеною ним у рішенні від 28.05.1985 у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», де зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які, як заявниці, зіткнулися з проблемами початку або продовження свого подружнього життя, можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. За таких обставин, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої Позивачу. Натомість відшкодування такої шкоди має проводитися за рахунок коштів Державного Бюджету України. Так, відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п.2 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї . Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно п.6 ст.1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 Цивільного кодексу України, відповідно до ч.1 якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідно до п.10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року, при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції України, при встановленні факту заподіяння моральної шкоди бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування або його посадовими чи службовими особами при здійсненні своїх повноважень, моральна шкода підлягає відшкодуванню за рахунок держави або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст.1 Закону України «Про прокуратуру», Прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави. Згідно ч.1 ст.89 Закону України «Про прокуратуру», Фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Відповідно до ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Водночас, суд не може погодитися із сумою відшкодування у розмірі 20000 грн., заявленою Позивачем у співставленні її із обставинами справи та наслідками порушення його прав та, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи викладене, а також виходячи із засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди та вважає, що грошова сума у розмірі 300 грн. є відповідною і достатньою грошовою компенсацією за завдану позивачу моральну шкоду через неотримання відповіді на його звернення. Крім того, як зазначається у рішеннях Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії», від 09 лютого 2007 року «Білуха проти України», - в окремих випадках визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за моральну шкоду, завдану особі. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 11, 15, 16, 23, 280, 700, 1167, 1172 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 19, 76-83, 89-92, 141, 209, 211, 213, 263-265 ЦПК України, -

Outcome: partial