Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

Позивач звернувся із позовною заявою до відповідача із вказаною вимогою, просить суд, за уточненим позовом, визнати за ним право власності на 150/1000 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на таке. Згідно зі свідоцтвом про право власності, виданим 9 грудня 1994 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів, вказане спірне житлове помешкання на праві спільної часткової власності належить [PERSON] та [PERSON], яка відповідно до рішення Виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів від 27 січня 1995 року була призначена опікуном позивача. Зазначене житло надано цим особам на підставі розпорядження органу приватизації від 9 грудня 1994 року. Позивач стверджує, що в період з літа 1994 року і до недавнього часу він був впевнений, що його опікун оформлював право власності на вказане житло виключно на нього. З огляду на вказане, вважаючи, що при оформленні правовстановлюючих документів допущено помилку, позивач був змушений звернутися до суду з вказаним позовом. В судове засідання зявився відповідач, позовні вимоги позивача визнала у повному обсязі, не заперечувала проти їх задоволення. В судове засідання зявився позивач, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити за наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін, представлених письмових доказів. І. Надаючи загальну оцінку предявленому позову та наданим на його обґрунтування доказам, суд визнає позов таким, що є абсолютно необґрунтованим, доводи позовної заяви такими, що не можуть слугувати правовою підставою для його задоволення, а надані суду докази такими, що не відносяться до суті спору між сторонами. Визначаючи характер правовідносин між сторонами у справі, судом не виявлено існування дійсного спору між позивачем та [PERSON], що вступає у протиріччя з положеннями статей 3, 15 ЦПК України, оскільки особа вправі звертатися до суду в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів. Наявності таких спірних правовідносин у цих сторін судом не встановлено, з огляду на що вказаний відповідач без достатніх підстав визначений в такому процесуальному статусі позивачем, а визнання ним позову та викладених в ньому обставин не можуть братися судом до відповідної уваги та впливати на вирішення спору судом в цілому. При цьому судом констатується, що визнання позову особою саме по собі не може слугувати єдиною підставою для задоволення позову в разі відсутності для цього правомірних підстав. ІІ. Враховуючи те, що оспорювань право право власності позивач на частку квартири виникло у нього 9 грудня 1994 року, тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України, то до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення ЦК Української РСР від 18 липня 1963 року. Згідно з положенням ст. 113 ЦК Української РСР від 18 липня 1963 року володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що згідно з положеннями ст. ст. 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст. 19 Конституції України, ст. 1 ЦПК України та з урахуванням положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Як вбачається з тексту позовної заяви, позивач звертався до суду з проханням про визнання права власності на спірну частину квартири, при цьому у судовому засіданні вказував на помилку у складених правовстановлюючих документах на це житлове приміщення. При цьому, позивачем не вказується та доведено порушення вимог чинного законодавства під час виникнення права власності на спірне майно, не заявлено вимог про скасування розпорядження органу приватизації та виданого цим органом свідоцтва. Отже, Крім того, серед заявлених вимог відсутня вимога про оскарження дій посадових осіб при складанні зазначених правовстановлюючих документів чи вимога про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірне приміщення або розпорядження органу приватизації від 9 грудня 1994 року. ІІІ. Додатково судом враховано, що позивачем не наведено правових та фактичних підстав позову, не визначено та не доведено, в силу яких обставин оспорювань ним право має належати саме йому. З наданих позивачем доказів слідує, що відповідачка на момент приватизації спірного житла проживала та була прописана (зареєстрована) за його адресою, як опікун та близький родич позивача вважалася членом його сімї, тобто за вимогами чинного на той момент законодавства мала права на участь у приватизації спірного житла. При цьому судом наголошується, що питання правомірності приватизації спірного житла судом окремо не досліджувалося в силу того, що на такі порушення не вказує сам позивач в якості підстав позову. Чинне та попереднє законодавство не містить обмежень щодо прав опікуна на участь у приватизації того житла, що займане особою, яка перебуває під такою опікую. Згідно з рішенням виконкому Приморської районної ради народних депутатів № 137 від 22.02.1991 року Приморському РВВС м. Одеси доручено прописати відповідача на житловій площі позивача. Таким чином на час приватизації спірного житла 9 грудня 1994 року відповідачка була прописана та проживала за його адресою, оскільки протилежне в судовому засіданні не доведено. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За правилом ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. З огляду на вказане, беручи до уваги відсутність спору між сторонами у розумінні статей 3, 15 ЦПК України та додатково враховуючи те, що позивач не надав суду доказів того, що свідоцтво про право власності на квартиру від 9 грудня 1994 року в частині особи власника видано з порушенням чинного законодавства та його прав, з огляду на що правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання за ним права власності на 150/1000 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] у суду відсутні. ІІІІ. Досліджувані судом правовідносини виникли в 1994 році, до цим правовідносин належить застосувати положення ЦК УРСР, зокрема, й в питанні застосування позовної давності. Згідно зі статтею 80 ЦК УРСР сплив строку позовної давності до подання позову є підставою для відмови в позові. Враховуючи, що досліджувані правовідносини виникли за попереднього законодавства ЦК УРСР строки позовної давності спливли до набрання чинності новим ЦК України, суд додатково до наведеного має застосувати положення статті 80 ЦК УРСР, констатувавши факт пропуску такого строку та відсутність поважних причин такого пропуску. Достатніх та самостійних правових підстав визнавати за позивачем право власності на спірну частину квартири судом не виявлено. Право власності набувається на підставах, передбачених законом або договором, що не знайшло свого підтвердження за результатами розгляду справи. Відповідно до п. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права та інтересу у випадку його порушення, невизнання або оспорювання з вимогою про застосування судом передбачених законом способів захисту.

Outcome: dismissed