Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що її матері [PERSON] , яка померла [INFO] , на підставі договору купівлі-продажу, на праві спільної часткової власності належало 47/100 частини домоволодіння, а саме: в житловому будинку «А-1» квартира [ADDRESS] , загальною площею 41,9 кв.м, житловою площею 28,3 кв.м, 1/2 частина сараю «Б» з 1/2 часткою підвалу, сарай «Г», гараж «З», 1/2 частина огорожі №1, хвіртка №2, 1/2 частина водоколонки «І», 1/2 частина вимощення «ІІ», розташованого за адресою: [ADDRESS] . Спадщину після смерті [INFO] [PERSON] у вигляді вказаної вище частини домоволодіння прийняла позивач у справі як єдина спадкоємиця за законом першої черги, яка у строк подала заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори. У червні 2018 року позивач звернулась до Першої криворізької державної нотаріальної контори для одержання свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке залишилося після смерті її матері. 21.06.2018 державним нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва у зв`язку з тим, що у спадкоємця відсутній належним чином оформлений правовстановлюючий документ на спадкове майно, а також не можливо встановити точний склад спадкового майна. За результатами обстеження та інвентаризації нерухомого майна, встановлено, що частина спадкового домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яке належало матері позивача складається з: 47/100 частин домоволодіння, а саме: в житловому будинку «А-1» квартира [ADDRESS] , загальною площею 41,9 кв.м, житловою площею 28,3 кв.м, 1/2 частина сараю «Б» з 1/2 часткою підвалу, сарай «Г», гараж «З», 1/2 частина огорожі №1, хвіртка №2, 1/2 частина водоколонки «І», 1/2 частина замощення «ІІ». Таким чином, проведенням технічної інвентаризації, встановлено повний склад нерухомого майна, що після смерті матері успадкувала позивач. На підставі вищевикладеного, прошу суд: встановити той факт, що за життя [PERSON] , яка померла [INFO] , належало 47/100 частини домоволодіння, а саме: в житловому будинку «А-1» квартира №2 загальною площею 41,9 кв.м, житловою площею 28,3 кв.м, 1/2 частина сараю «Б» з 1/2 часткою підвалу, сарай «Г», гараж «З», 1/2 частина огорожі №1, хвіртка №2, 1/2 частина водоколонки «І», 1/2 частина замощення «ІІ», що розташований за адресою: [ADDRESS] ; визнати за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на 47/100 частини домоволодіння, а саме: в житловому будинку «А-1» квартира №2 загальною площею 41,9 кв.м, житловою площею 28,3 кв.м, 1/2 частина сараю «Б» з 1/2 часткою підвалу, сарай «Г», гараж «З», 1/2 частина огорожі №1, хвіртка №2, 1/2 частина водоколонки «І», 1/2 частина замощення «ІІ», що розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, належним чином була повідомлена про день та час слухання справи, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, належним чином була повідомлена про день та час слухання справи, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала та просила їх задовольнити. Згідно з положенням ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями Цивільного кодексу України, зокрема Книгою шостою «Спадкове право» та Розділом першим «Право власності». Так, судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис №749, матір`ю позивача вказано « [PERSON] ». Зі свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , актовий запис №127, встановлено, що позивач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Згідно зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , актовий запис №1141, вбачається, що [PERSON] померла [INFO] . За життя, [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу частини домоволодіння, належало 47/100 частини домоволодіння, а саме: в житловому будинку «А-1», загальною площею 89,8 кв.м, житловою площею 51,0 кв.м, квартиру [ADDRESS] , загальною площею 41,9 кв.м, житловою площею 28,3 кв.м, а також сарай «Б», сарай «В», вбиральню «Д», душ «Ж», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташована на земельній ділянці Криворізької міської ради. Після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини звернулась позивач [PERSON] , яка є донькою померлої. Також з матеріалів спадкової справи №192-2015 судом встановлено, що спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є її донька [PERSON] , яка звернулась до Першої криворізької державної нотаріальної контори з заявою про відмову від прийняття спадщини на користь дочки спадкодавця - [PERSON] . Більше з заявами про прийняття або про відмову від спадщини ніхто не звертався. Постановою державного нотаріуса Першої криворізької державної нотаріальної контори від 21.06.2018 [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [INFO] [PERSON] , у зв`язку з виниклими розбіжностями, а саме: спадкове майно складається з квартири [ADDRESS] , яка належала померлій [INFO] [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 29.12.2000 приватним нотаріусом криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області за реєстром №14642, що зареєстровано в Бюро технічної інвентаризації за №254-152-60205. Згідно з технічним паспортом, виданим ФОП [PERSON] 31.05.2018 та відомостей про технічний стан нерухомого майна, виданої ФОП [PERSON] від 29.05.2018 за №290518 та довідки, виданої 26.04.2018 КП ДОР БТІ 26.04.2018 видно, що спадковим майном є частка житлового будинку з господарчими побудовами, а не квартира. Відповідно до довідки, виданої 25.05.2018 виконавчим комітетом Центрально-Міської районної у місті Ради за №20/26-1787 інформація про присвоєння поштової адреси в житловому будинку [ADDRESS] відсутня. Таким чином, підставою звернення до суду позивача є захист майнових прав та інтересів, пов`язаних із реалізацією права на спадкування. За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13, - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Вирішення питання визнання права власності в судовому порядку є крайнім засобом захисту права власності особи за відсутності інших можливих заходів захисту речових прав на нерухоме майно. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Враховуючи, що єдиним спадкоємцем за законом після померлої [PERSON] 16.10.2014 року є позивач, яка у встановлений законом строк прийняла спадщину, а відповідачі [PERSON] , [PERSON] визнають позовні вимоги, беручи до уваги, що позивач в іншій спосіб, окрім як звернутися з позовом до суду про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом, захистити своє порушене право не може, суд вважає позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом в частині визнання права власності на 47/100 частини домоволодіння, а саме: в житловому будинку «А-1», загальною площею 89,8 кв.м, житловою площею 51,0 кв.м, квартиру [ADDRESS] , загальною площею 41,9 кв.м, житловою площею 28,3 кв.м, а також сарай «Б», сарай «В», вбиральню «Д», душ «Ж», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в повній мірі доведеними належними та допустимими доказами, внаслідок чого позов в цій частині підлягає задоволенню у повному обсязі. Водночас, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в розрізі даного спору, факт володіння спадкодавцем на праві власності спірною нерухомістю, хоча й знайшов своє підтвердження в ході розгляду справи та підтверджений письмовими доказами, однак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки факт належності майна, у розумінні положень ст. 293, 294 ЦПК України, можливо визнати лише щодо заявника. Разом з цим, у позові позивач просить визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на 47/100 частини домоволодіння, а саме: в житловому будинку «А-1» квартира №2 загальною площею 41,9 кв.м, житловою площею 28,3 кв.м, 1/2 частина сараю «Б» з 1/2 часткою підвалу, сарай «Г», гараж «З», 1/2 частина огорожі №1, хвіртка №2, 1/2 частина водоколонки «І», 1/2 частина замощення «ІІ», що розташований за адресою: [ADDRESS] , проте з такою позицією позивача суд погодитися не може, з огляду на наступне. Тоді як, судом встановлено, що за життя [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29.12.2000, на праві спільної часткової власності належало 47/100 частини домоволодіння, а саме: в житловому будинку «А-1», загальною площею 89,8 кв.м, житловою площею 51,0 кв.м, квартиру [ADDRESS] , загальною площею 41,9 кв.м, житловою площею 28,3 кв.м, а також сарай «Б», сарай «В», вбиральню «Д», душ «Ж», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . При цьому, за результатами проведеної технічної інвентаризації КП ДОР «Криворізьке БТІ», яка відбулась 09.11.2000 було складено технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду, за адресою: [ADDRESS] . Зокрема, під час інвентаризації було виявлено самочинне будівництво, а саме: сарай «В», вбиральня «Д», душ «Ж», сарай «Г», душ «Е». Зазначене підтверджується штампом на схематичному плані земельної ділянки (а.с. 16, 20). Проте, за результатами проведеної технічної інвентаризації здійсненої ФОП [PERSON] 31.05.2018 (а.с. 26), з невідомих суду причин, самочинного будівництва не виявлено, однак на схематичному плані земельної ділянки зазначено сарай «Г», у тому ж місці, станом на 09.11.2000, а також, зазначено гараж «З», який відсутній на первинному схематичному плані земельної ділянки від 09.11.2000 та які позивач включив в опис складу спадкового майна, у прохальну частину позову. Окрім цього, незрозумілим для суду є доля сараю «В», який включено у перелік господарських будівель згідно з договором купівлі-продажу від 29.12.2000, однак не включено в опис складу спадкового майна, у прохальну частину позову, хоча зазначена будівля міститься у технічному паспорті складеному ФОП [PERSON] 31.05.2018. У такому разі, суд приходить до висновку, що будівництво сараю «Г» та гаражу «З» здійснено самочинно. Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає при умовах завершення його будівництва, введення його в експлуатацію та державної реєстрації права власності на нього. До завершення законного будівництва особа вважається власником матеріалів, які були використані в процесі створення цієї нерухомості. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті. Зважаючи на п. 6 постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їх спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень ст. 1218 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих у п. 7 ППВСУ від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування». У своїй Постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 520/17520/14-ц Верховний Суд зазначив наступне. За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 373 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинно збудованим вважається об`єкт нерухомості, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. У листі ВССУ від 16.05.2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено: «Рішення суду про визнання права власності на самочинно зведені будівлі та споруди за спадкоємцями має ґрунтуватись на оцінюванні наявних у матеріалах справи документів та інших доказів на підтвердження обставин, за наявності яких можливе задоволення таких вимог, зокрема: рішення компетентного органу про надання земельної ділянки для забудови; ступінь готовності самочинного будівництва; чи порушуються цим будівництвом права та законні інтереси інших осіб; в якому році було зведено самочинні будівлі; відповідність самочинно зведеної будівлі архітектурним, будівельним, санітарним, протипожежним правилам та нормам; наявність акта приймання (прийомки) в експлуатацію або сертифікату відповідності; якщо нерухомість збудована в сільській місцевості, то потрібно встановити чи зареєстрована вона у погосподарській книзі сільської ради». Згідно з пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, якщо будівництво здійснювалось згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини. Отже, якщо об`єкт будівництва не був завершений спадкодавцем чи не був прийнятий в експлуатацію, або право власності не було за ним зареєстроване, то до складу спадщини входять усі належні спадкодавцеві як забудовнику права та обов`язки, а саме: - право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані спадкодавцем у процесі цього будівництва; - право завершити будівництво (як правонаступник спадкодавця - замінений у порядку спадкування забудовник); - право передати від свого імені для прийняття в експлуатацію завершений будівництвом об`єкт; - право одержати на своє ім`я свідоцтво про право власності та зареєструвати право власності. Із цього приводу Верховний Суд у вказаній постанові зазначив: якщо будівництво велося згідно із законом, то в разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини. Таким чином, право власності на об`єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім`я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва. Зважаючи на відсутність у матеріалах справи означених вище документів (документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім`я спадкодавця або спадкоємця, акту введення будівлі в експлуатацію, декларації про готовність об`єкта до експлуатації), суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання права власності на 47/100 частини домоволодіння, а саме: в житловому будинку «А-1» квартира №2 загальною площею 41,9 кв.м, житловою площею 28,3 кв.м, 1/2 частина сараю «Б» з 1/2 часткою підвалу, сарай «Г», гараж «З», 1/2 частина огорожі №1, хвіртка №2, 1/2 частина водоколонки «І», 1/2 частина замощення «ІІ», що розташований за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: partial