Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить усунути їй перешкоди у користуванні квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом вселення її у вказане житлове приміщення. В обґрунтування своїх вимог позивач у позовній заяві зазначила, що вона з 27 травня 1994 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Квартиронаймачем вищезазначеного житлового приміщення є її мати, [PERSON] . Починаючи з 2009 року відповідачка почала перешкоджати їй проживати у вищезазначеній квартирі, тому вона була вимушена деякий час проживати у своєї бабусі у пгт. Курилівка, станом на сьогоднішній день, відповідачка змінила замки та вона не має можливості потрапити до вищезазначеного житлового приміщення, у зв`язку з чим вона зверталась до правоохоронних органів, але згідно висновку від 03 листопада 2018 року їй було рекомендовано звернутись до суду. 02 січня 2019 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. 06 серпня 2019 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено судове засідання. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав суду заяву, згідно якої просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, згідно якої просить розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги не визнає, оскільки не бажає, щоб позивач проживала у спірній квартирі. З`ясувавши позицію сторін та дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд вважає, що наявні законні підстави ухвалення рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що позивач зареєстрована у квартирі за адресою: [ADDRESS] , квартиронаймачем якої є відповідач, що підтверджується особовим рахунком № [NUMBER] (а.с. 9) та довідкою 3 1/12035 від 11 травня 2018 року про склад сім`ї (а.с. 10). З 2009 року відповідач перешкоджає позивачу у проживанні в квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується висновком за матеріалами ЖЄОЗПВКП № 12062 від 03 листопада 2018 року (а.с. 11). Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини». Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно положень ст.ст. 269, 270 ЦК України, право на житло та вільний вибір місця проживання є особистим немайновим правом фізичної особи. Згідно ст. 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. 4 ст. 311 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. 1, 2 ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. За таких підстав, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] щодо усунення їй перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом її вселення. На підставі ст. ст. 29, 269, 270, 310, 311 ЦК України, ст.ст. 9, 64, 109 ЖК України,

Outcome: approved