Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 11.08.2007 року. Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 19.02.2016 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. За час перебування у шлюбі та ведення спільного господарства нею з відповідачем було отримано кредит на придбання автомобіля «Chevrolet Lacetti», СЕДАН-В, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER], який зареєстрований на відповідача. Ринкова вартість автомобіля на даний час складає 150 000 грн. Як зазначає позивач, між нею та відповідачем була домовленість про добровільний поділ спільного майна. Однак, одразу після розірвання шлюбу відповідач почав уникати розмов про поділ автомобіля, а в подальшому повідомив, що автомобіль він продав, а кошти залишив собі. 26.01.2016 року на свій запит до регіонального сервісного центру МВС України в м.Києві вона (позивач) отримала відповідь, що спірний автомобіль без її згоди та повідомлення 20.01.2016 року був знятий з обліку відповідачем для подальшої реалізації. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що відповідач відмовляється в добровільному порядку вирішити питання про поділ спірного автомобіля, позивач просить в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю сторін, визнати за відповідачем право власності на автомобіль «Chevrolet Lacetti», СЕДАН-В, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER], та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості ? частини автомобіля в розмірі 75 000 грн. та судові витрати. Відповідач, частково заперечуючи проти позовних вимог [PERSON], звернувся до суду з зустрічним позовом про поділ спільного майна подружжя. В даному позові відповідач зазначає про те, що він погоджується з тим, що спірний автомобіль є спільним сумісним майном подружжя і його залишкова вартість на час розгляду справи в суді становить 150 000 грн. Проте, відповідач зазначає, що з лютого 2010 року їхня сім»я з позивачем розпалась, вони припинили ведення спільного господарства, не підтримували подружніх стосунків, проживали окремо. Станом на лютий 2010 року ним було повернуто ЗАТ «Альфа-Банк» кредитних коштів, отриманих на придбання автомобіля, в розмірі 62 235,35 грн. Відповідач визнає, що ці повернуті кошти є спільними сумісними коштами подружжя, а тому частка кожного з них складає 16,33 % від вартості автомобіля. Враховуючи незмінність частки позивача в спірному автомобілі, а також вартість автомобіля на час розгляду справи, відповідач згоден сплатити позивачу 24 495 грн. компенсації в зв»язку з продажем автомобіля. При цьому, відповідач зауважує на те, що решта кредитних коштів, які він повернув банку після припинення шлюбних відносин до повної сплати вартості автомобіля, є його особистими коштами, які не підлягають поділу. Тому його частка в спірному автомобіля складає 83,67 %, що становить 125 505 грн. Посилаючись на викладені обставини, відповідач просить визнати за позивачем [PERSON] право власності на грошові кошти в сумі 24 495 грн., що є її часткою у вартості автомобіля «Chevrolet Lacetti», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER]; визнати за ним право власності на грошові кошти в розмірі 125 505 грн., що є його часткою у вартості спірного автомобіля; стягнути з нього на користь позивача в порядку поділу спільного майна подружжя грошові кошти в розмірі 24 495 грн. її частки у вартості автомобіля, що був зареєстрований на його ім»я та ним проданий. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили про їх задоволення, проти задоволення вимог зустрічного позову заперечували. Відповідач та його представник [PERSON] просили про задоволення вимог зустрічного позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши письмові докази, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи № 2-1736/16, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 11.08.2007 року. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 19.02.2016 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с.13, 15, 16). 07.09.2007 року між ЗАТ «Запорізький автомобілебудівний завод» та відповідачем [PERSON] було укладеного договір купівлі-продажу автомобіля «Chevrolet Lacetti». З зазначеного договору вбачається, що покупець попередньо погодив зі структурним підрозділом ЗАТ «Альфа-Банк» питання про кредитування покупця на придбання автомобіля та уповноваженим органом банку прийнято рішення про кредитування покупця для придбання автомобіля, про що банком надано гарантійний лист № 22417-36 (а.с.46-52). 16.09.2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 490047400, згідно якого відповідач отримав кредит на придбання «Chevrolet Lacetti», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER], в розмірі 16 487,13 доларів США з відсотковою ставкою 13,5 % зі строком повернення до 16.09.2013 року (а.с.53-59). Як вбачається з листа Регіонального сервісного центру МВС України в м.Києві від 01.03.2016 року № 31/26-Л-138, автомобіль «Chevrolet Lacetti», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER], який був зареєстрований за [PERSON], 20.01.2016 року був знятий з обліку для реалізації (а.с.10). Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст.319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 355 ЦК України визначає, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч.1 ст.357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.ч.6, 7 ст.57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Згідно ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частина 1 ст.70 СК України визначає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як визначено у ч.3 ст.70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Абзацами 1, 2, 3 п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 роз»яснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як встановлено судом, і це підтверджується наявними доказами, сторонами під час шлюбу набуто автомобіль «Chevrolet Lacetti», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER], який було відчужено відповідачем без згоди позивача. Дані обставини визнані сторонами. Також сторонами визначено вартість автомобіля в розмірі 150 000. Виходячи з положень ч.1 ст.61 ЦПК України, зазначені обставини доказуванню не підлягають. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за частину вартості автомобіля, в зв»язку з чим вимоги основного та зустрічного позову підлягають задоволенню в цій частині. Вимоги [PERSON] про визнання за відповідачем права власності на автомобіль «Chevrolet Lacetti», СЕДАН-В, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER], задоволенню не підлягають в зв»язку з відсутністю правових підстав, оскільки спірний автомобіль вже проданий. Вирішуючи питання щодо розміру компенсації, суд дійшов наступного висновку. Звернувшись до суду з даним позовом, позивач зазначила про те, що спірний автомобіль було придбано під час шлюбу, а тому є спільним майном подружжя і частки подружжя у цьому майні є рівними. Відповідач, звернувшись до суду з зустрічним позовом, визнав, що автомобіль було придбано за час шлюбу. Однак, автомобіль придбаний за кредитні кошти, кредит частково було погашено під час спільного проживання сторін, а частково погашено після фактичного припинення сторонами шлюбних відносин за його (відповідача) особисті кошти, в зв»язку з чим частка позивача у спірному майні становить 16,33 % від вартості автомобіля (24 495 грн.), а його частка складає 83,67 % (125 505 грн.). З наданих відповідачем копій квитанцій вбачається, що погашення кредиту на придбання автомобіля за кредитним договором від 16.09.2007 року відбувалось протягом 2007-2013 років (а.с.64-138). Суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що фактичне припинення шлюбних відносин між ним та позивачем відбулось з лютого 2010 року, оскільки належних та допустимих доказів відповідачем на їх підтвердження не надано. Покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] щодо часу припинення сторонами шлюбних відносин суд до уваги не приймає, оскільки зазначені покази не узгоджуються між собою, не підтверджуються наявними доказами, а також суперечать поясненням сторін. Зокрема, свідок [PERSON] зазначила про те, що сторони проживали разом до 2014 року. Свідок [PERSON] (мати відповідача) вказала про те, що відповідач повернувся проживати з батьками в кінці січня 2010 року. Свідок [PERSON] (подруга матері відповідача) зазначила терміном лютий 2010 року. Суд вважає також неможливим прийняти до уваги покази свідків [PERSON] та [PERSON], оскільки вважає їх зацікавленими в розгляді справи. Також, суперечливими є і пояснення самих сторін щодо періоду припинення фактичних шлюбних відносин. Так, під час судового розгляду позивач зазначала про припинення відносин у 2015 році, в зв»язку з чим вона звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. Як вбачається з матеріалів цивільної справи № 2-1736/16 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, позивач звернулась до суду з даним позовом 25.12.2015 року. При цьому, в позові зазначила про те, що з вересня 2013 року вони з відповідачем проживають окремо, кожен веде своє господарство і на свій розсуд витрачає свій заробіток. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 19.02.2016 року шлюб між сторонами розірвано. При цьому, в судовому рішенні не встановлено періоду, з якого сторони припинили шлюбні відносини. Таким чином, з урахуванням наведеного, суд вважає, що під час судового розгляду сторонами не доведено факту припинення шлюбних відносин до моменту здійснення повного погашення кредитних зобов»язань за спірний автомобіль, а тому приходить до висновку, що частки сторін у спірному майні є рівними. В зв»язку з цим суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача та частково задовольнити вимоги зустрічного позову, а саме в порядку поділу майна визнати за [PERSON] право власності на грошові кошти в сумі 75.000,00 грн., що складає ? частку вартості автомобіля, за [PERSON] право власності на грошові кошти в сумі 75.000,00 грн., що складає ? частку вартості автомобіля, а також стягнути з відповідача на користь позивача в порядку поділу майна подружжя грошові кошти в розмірі 75.000,00 грн. Оскільки позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] задовольняються частково, то, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, суд стягує зі сторін судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог, а саме стягує з відповідача на користь позивача 1378,00 грн., з позивача на користь відповідача 1255,05 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial