Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила поділити їхнє спільне з відповідачем майно подружжя та відповідно визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та 1/2 частину автомобіля марки «Тойота», д/н [NUMBER]. В обґрунтування вимог позивач вказує, що з відповідачем вони перебували в шлюбі з 06.11.1999 року, під час якого ними було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 25.06.2004 року та автомобіль марки «Тойота», д/н [NUMBER], за договором купівлі-продажу від 19.10.2010 року. Оскільки мирним шляхом поділити вказане майно не вдалося, позивач, посилаючись на положення ст.ст. 60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, звернулась з даним позовом до суду. Під час розгляду справи позивач зменшила розмір позовних вимог та просила поділити лише квартиру [ADDRESS], визнавши за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, позов просила задовольнити, вказавши, що обтяження на користь третіх осіб за квартирою відсутні, а тому перешкод для її поділу не має. Відповідач позовні вимоги визнав в повному обсязі повністю, про що надав відповідну заяву. Наслідки визнання позову йому роз'яснені судом та зрозумілі. Суд, заслухавши пояснення сторін та з урахуванням повного визнання позову відповідачем, приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. Встановлено, що позивач з відповідачем перебували в шлюбі з 06.11.1999 року, під час якого ними було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 25.06.2004 року та автомобіль марки «Тойота», д/н [NUMBER], за договором купівлі-продажу від 19.10.2010 року. Оскільки мирним шляхом поділити вказане майно не вдалося, позивач, посилаючись на положення ст.ст. 60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, звернулась з даним позовом до суду. Згідно з ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до заяви позовні вимоги відповідачем визнаються повністю, наслідки визнання позову та задоволення позовних вимог ним розуміються. Згідно ч. 4 вказаної статті у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З пояснень позивача та заяви відповідача, досліджених матеріалів справи не вбачається, що визнання позову відповідачем суперечить закону та порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а отже позов слід задовольнити. На підставі викладеного та

Outcome: approved