Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду в січні 2014 року з позовною заявою до Макіївської міської ради про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на житло в порядку спадкування за заповітом, що залишилось після смерті її тітки [PERSON], яка померла [INFO]. В обґрунтування вимог зазначила, що на підставі свідоцтва про право власності на житло [PERSON] належить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS]. 01.04.1993 року тітка склала заповіт на цю квартиру на її ім'я. [INFO] тітка померла. Після смерті тітки вона є єдиним спадкоємцем цієї квартири за заповітом, інших родичів, які є спадкоємцями померлої, немає. Вона не може належним чином оформити спадщину. Вона юридично не є власником цієї квартири, визнати право власності за померлою також не може. Відповідно до вимог ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління спадковим майном. Після смерті тітки вона проживає у спірному помешканні, володіє спадковим майном, тобто фактично прийняла спадщину. Просить встановити факт прийняття нею спадщини, що відкрилась після смерті її тітки [PERSON], яка померла [INFO], у вигляді квартири за вказаною адресою, та визнати за нею право власності на цю спірну квартиру в порядку спадкування за заповітом. Позивач в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги в повному обсязі, вважає, що є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі, правовстановлюючі документи на квартиру втрачені, тому немає ніяких можливостей оформити спадщину належним чином у нотаріуса. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, проте судові надав письмову заяву, в якій просить розглядати справу у їх відсутності, проти задоволення позовних вимог в частині встановлення факту прийняття спадщини [PERSON] після смерті тітки [PERSON], яка померла [INFO] - не заперечують. В іншій частині позовних вимог заперечують. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник може пред'явити позов про визнання права власності на майно, якщо це право оскаржується чи не визнається. Позивач [PERSON] не є власником квартири. Тому заявлені вимоги про визнання права власності за позивачем неправомірні, тому не підлягають задоволенню. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши письмові докази встановив наступне. Спірне помешкання відповідно до наданих позивачем письмових документів розташоване за адресою: [ADDRESS]. За наданою копією свідоцтва про право власності на житло від 12.03.1993 року квартира була приватизована [PERSON]. Право власності було зареєстровано у державного реєстратора - на час видачі свідоцтва в КП «БТІ м.Макіївки» 23.03.1993 року. /а.с. 4, 7/ Будь-яких інших документів, які б підтверджували власність позивача на цю квартиру суду не було надано. В копії свідоцтва про право власності на житло, що видане комісією по приватизації житлового фонду ВО «Макіїввугілля» зазначено, що квартира за адресою: [ADDRESS], - належить [PERSON], загальна площа квартири складає 34.10 кв. м /а.с.4/. Печатка реєстратора в домовій книзі підтверджує зазначений факт /а.с.14/. Згідно наданого заповіту від 01.04.1993 року [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла усе майно, що належить їй, - [PERSON] /а.с.5-6/, заповіт посвідчено нотаріально, копія заповіту долучена до матеріалів цивільної справи. Відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO]. /а.с.15/ Зміна прізвища позивача після укладення шлюбу з «[PERSON]» на «[PERSON]» підтверджує копія свідоцтва про шлюб останньої від 16.04.2008 року /а.с.16/ За технічною характеристикою спірна квартира розташована на другому поверсі дев'яти поверхового будинку, складається з однієї кімнати загальною площею 34.10 кв. м, в тому рахунку житловою 19.00 кв. м /а.с.8-9/. Згідно з п. 4 та 1 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (в редакції від 16.03.2003 р.) положення цього кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 01.01.2004 р., а згідно із п.5 правила книги №6 застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство. Згідно зі статтею 524 ЦК УРСР (в редакції від 18 липня 1963 року) спадкування здійснюється за законом або заповітом. Спадкування за законом має місце тоді та якщо, воно не змінено заповітом. Згідно з правилами статті 525 ЦК УРСР (в редакції від 18 липня 1963 року) часом відкриття спадщини слід вважати день смерті спадкодавця, зазначений у свідоцтві про смерть, що виданий відповідним державним органом реєстрації актів громадянського стану. На момент смерті спадкодавця, тобто станом на [INFO], юридичну силу мав Цивільний кодекс УРСР в редакції від 18 липня 1963 року з відповідними змінами та доповненнями, спірні правовідносини виникли та закінчились (так як спадщина була прийнята) до 01 січня 2004 року, а тому спадкування повинно здійснюватися за правилами, встановленими саме цим кодексом. Аналогічне роз'яснення міститься в пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування». Як випливає з положень статей 527 та 528 Цивільного кодексу УРСР в редакції від 18 липня 1963 року спадкоємцями можуть бути лише ті особи, які були живі на момент смерті спадкодавця, та якщо вони не скоїли злочину - вбивства або замаху на нього - відносно спадкодавця та його спадкоємців, або ухилялися, якщо вони повинні були, від покладених на них в силу закону обов'язку утримувати спадкодавця й існує рішення суду щодо цього, яке набрало законної сили. Такі факти у судовому засіданні встановлені не були. Таким чином, згідно з вимогами статті 534 Цивільного кодексу УРСР в редакції від 18 липня 1963 року, яка передбачає, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям, - на час відкриття спадщини спадкоємцем за заповітом був позивач по справі. З моменту відкриття спадщини спадкоємці мають право спадкування. Для цього їм необхідне волевиявлення та здійснення певних дій, що свідчать про прийняття спадщини. Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу УРСР в редакції від 18 липня 1963 року законодавець визнає, що спадкоємиць прийняв спадщину, якщо: фактично вступив до управління або володіння спадковим майном; надав в державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Ці дії на вимогу частини 2 статті 549 Цивільного кодексу УРСР в редакції від 18 липня 1963 року спадкоємець повинен зробити впродовж шести місяців від дня відкриття спадщини. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач тривалий час з 1994 року проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS]. Раніше в цій квартирі проживала тітка позивача. Разом з [PERSON] проживає її сім'я, сплачуючи комунальні послуги, роблячи ремонти. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що в квартирі за адресою: [ADDRESS], - позивач проживає разом з родиною. Відомо, що ця квартира була отримана позивачем у спадок, весь час проживання позивач разом з сім'єю доглядає за кватирою, робить ремонт, сплачує за комунальні послуги. В судовому засіданні встановлено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], - була придбана тіткою позивача [PERSON] в 1993 році в результаті реалізації права на приватизацію, остання померла [INFO], позивач фактично прийняла спадщину, але юридично не оформила. Зазначене підтверджує надана Другою державною макіївською нотаріальною конторою інформаційна довідка зі Спадкового реєстру, відповідно до якої - згідно алфавітних книг обліку спадкових справ за період з 2001 року по теперішній час у Другій макіївській державній нотаріальній конторі спадкові справи відносно майна [PERSON], померлої [INFO] відсутня. /а.с.36-37/ Позивач своєчасно не звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у вигляді квартири, але фактично спадщину прийняла, тому що постійно проживає у вказаній квартирі, підтримує її в належному стані, сплачує комунальні послуги. З огляду на наведене, у даному випадку спадщина була прийнята позивачем, так як вона здійснила дії, які свідчать про фактичне прийняття спадщини, оскільки після смерті спадкодавця та впродовж шести місяців після цього вступила в управління спадковим майном. Фактично прийнявши спадщину, спадкоємець в будь-який час після цього може звернутися до державної контори з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Таким чином, на підставі наведеного, суд вважає за можливе встановити факт прийняття позивачем спадщини за заповітом після смерті її тітки [PERSON], оскільки встановлення цього факту має юридичне значення, так як діючим законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення, у разі невизнання його державним нотаріусом. В поданій заяві позивачем ставиться питання про визнання права власності на майно: квартиру за адресою: [ADDRESS], - в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] У відповідності з п. 4.15, 4.18 Глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Міністерства юстиції України 296/5 від 22.02.2012 року, свідоцтво про право на спадщину видається нотаріусом за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину на нед рухоме майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. З поданих позивачем копій правовстановлюючих документів, - свідоцтва про право власності на житло, - оригіналу домової книги вбачаться, що [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS], проте оригінал правовстановлюючого документу втрачено. Спадкоємцю було рекомендовано звернутися до суду. Відповідно із ст. 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріус, або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, зокрема якщо: не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Як вбачається з матеріалів справи, нотаріус відмовив позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку із відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу - свідоцтва про право власності на житло, що було видане комісією по приватизації житлового фонду ВО «Макіїввугілля» 12.03.1993 року. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про визнання права на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Позивач, враховуючи положення роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року, звернулась до суду з позовною заявою в якій просить встановити факт прийняття спадщини та одночасно вирішити питання про визнання за нею права власності на спадкове майно в порядку спадкування. Згідно «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року №703 від 22.06.2011 року державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Орган державної реєстрації прав проводить зокрема державну реєстрацію права власності та інших речових прав на нерухоме майно за місцем розташування такого майна. Пункт 25 зазначеного порядку закріплює, що у разі проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно заінтересованою особою є власник (власники), інший правонабувач (правонабувачі), сторона (сторони) правочину, відповідно до якого виникло право власності та інше речове право. Серед документів, на підставі яких державний реєстратор оформлює право власності, є рішення суду. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо випливає з закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог [PERSON] та визнати за нею право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], - загальною площею 34.10 кв. м, в тому числі житловою 19.00 кв. м, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла [INFO].

Outcome: approved