Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

Позивач звернувся із первісним позовом до [PERSON] , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - виконавчий комітет Володимир-Волинської міської ради Волинської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що вона з 02.03.1984р. перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , який рішенням Володимир-Волинського міського суду від 22.08.1989 р. розірваний. Під час перебування у шлюбі вони отримали квартиру [ADDRESS] . Відповідач уклав договір найму житлового приміщення в будинках місцевих Рад №1824 від 15.09.1986 з будинкоуправлінням №1 про передачу в постійне користування даної квартири для проживання наймача і членів його родини. Будучи дружиною відповідача, вона з 23.09.1986 р. зареєстрована у даній квартирі та постійно там проживає. [INFO] у них з відповідачем народився син [PERSON] , який до дня смерті ( [INFO] ) був зареєстрований і проживав разом із позивачем у даній квартирі. Після розірвання шлюбу, тобто з 1989 р., відповідач залишив постійне місце проживання, знявся з реєстрації та поїхав на постійне місце проживання в м. Тюмень. Повернувся через 10 років і з 09.10.1999 р. повторно зареєструвався у спірній квартирі, без відома позивача, однак не проживав у даному житлі. Лише у 2012 р., коли помер син, то він прийшов на його похорони. Більше він не був у квартирі, не цікавився житлом, не виконував обов`язків наймача, пов`язані з оплатою за користування житловим приміщенням та платою за комунальні послуги. Усі витрати по утриманню житла впродовж усіх років несе вона. Рахунки за електроенергію, водопостачання, газопостачання оформленні на неї і вона фактичним квартиронаймачем житла. Відповідач з часу поверення з Росії постійно проживає у м. Нововлинську, Волинської області, де у нього є інша сім`я. Реєстрація відповідача у даній квартирі створює перешкоди в отриманні субсидії та призводить до додаткового нарахування житлово-комунальних послуг на відповідача. Оскільки відповідач з 1989 р. без поважних причин не проживає у спірній квартирі, тому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування кв. [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON] , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - виконавчий комітет Володимир-Волинської міської ради Волинської області про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення. Зустрічний позов обгрунтовує тим, що він не проживав у спірному помешканні понад 6 місяців з поважних причин. Зокрема, [PERSON] створює перешкоди у користуванні цим житлом, оскільки змінила замки вхідних дверей, відмовляє йому у доступі до квартири, не відкриває двері. Також зазначає, що в березні 2019 р. він сплатив заборгованість по квартплаті в сумі 2435 грн. 11.03.2019 р. уклав договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком «Управляюча житлова компанія» на обслуговування даної квартири. Крім того, 26.03.2019 р. звертався до Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області із заявою про перешкоди в користуванні спірним житлом. Просить зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні кв. [ADDRESS] шляхом вселення до даного помешкання. Ухвалою суду від 16.07.2019 р. прийнято зустрічний позов до спільного розгляду із первісним позовом. 05.07.2019 р. відповідач за первісним позовом подав відзив, в якому просив відмовити у задоволенні первісного позову, оскільки він не проживає у спірному житлі з поважних причин. 05.09.2019 р. відповідач за зустрічним позовом подав відзив на зустрічний позов, в якому просив відмовити у задоволенні зустрічного позову, оскільки [PERSON] більше як тридцять років добровільно залишив спірне житло. Впродовж цього часу вона жодних перешкод у користуванні квартирою не чинила. Позивач та його представник в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити повністю та надали пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити з підстав викладених у відзиві на зустрічний позов. Додатково пояснили, що вхідні двері квартири та замки у вхідних дверях [PERSON] не змінювала і на даний час у дверях ті ж самі замки, що і були коли [PERSON] проживав у цьому помешканні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнав та просив відмовити у його задоволені. Підтримав вимоги зустрічного позову, в обгрунтування надав пояснення аналогічні тим, що викладенні у зустрічному позові. Додатково пояснив, що позивач не сплачує житлово-комунальні послуги, котрі надаються у спірне житло, а тому є заборгованість. З січня 2019 р. він здійснює оплату за житлово - комунальні послуги, оскільки не бажає щоб з його пенсії примусово стягувалась дана заборгованість. Підтвердив, що і надалі б не платив заборгованість за комунальні послуги, якби вона не стягувалась із його доходів. З 1988 р. не звертався до суду із вимогою про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення. В судовому засіданні представник [PERSON] просив відмовити у задоволенні первісного позову з підстав викладених у відзиві на первісний позов та задовольнити зустрічний позов з підстав викладених у ньому. Представник третьої особи [PERSON] пояснила, що оскільки [PERSON] без поважних причин не проживає у спірному житлі більше 6 місяців, а тому вважається таким, що втратив право на користування цим житлом. В судовому засіданні не доведено, що [PERSON] чинить перешкоди [PERSON] у корисутванні квартирою. Просила вирішити справу на розсуд суду. Свідок [PERSON] в суді пояснив, що сімейні відносини між [PERSON] та [PERSON] припинились приблизно в 1990 р. Оскільки у [PERSON] була інша жінка, тому шлюб між ними був розірваний та він добровільно залишив житло. [PERSON] залишилась проживати із сином. [PERSON] з цього часу не піклувався про сина, не відвідував його, в тому числі і не приходив у квартиру, де проживав син. Аліменти на утримання дитини не сплачував, оскільки казав, що залишив [PERSON] квартиру. У спірному житлі не має речей [PERSON] Вхідні двері та замки не змінювались. [PERSON] не говорила, що [PERSON] має намір вселитись у квартиру. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідомила, що вона є племінницею [PERSON] . Вона часто ходила до тітки в гості, однак ніколи не бачила в спірній квартирі [PERSON] , а також не було його речей. Вхідні двері та замки не змінювались. Відомо, що приблизно у 1990 р. [PERSON] добровільно залишив житло та поїхав на заробітки. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона разом із сім`єю [PERSON] у 1986 р. отримали квартиру по [ADDRESS] та проживає по сусідству. [PERSON] приблизно у 1990 р. поїхав на заробітки у Росію і з цього часу не проживає у спірній квартирі, не приходить до неї. Не бачила, щоб [PERSON] протягом цих років приходив до житла, а [PERSON] не впускала його у дане житло. Свідок [PERSON] суду пояснив, що у березні 2019 р. він разом із [PERSON] приїжджав до спірної квартири, однак нікого не було вдома. Не бачив, щоб [PERSON] не впускала [PERSON] у квартиру. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є донькою [PERSON] від першого шлюбу. [PERSON] був зареєстрований у даній квартирі, однак потім виїхав у Росію. Разом із [PERSON] приходила до даної квартири, однак [PERSON] на той час не було вдома. Заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, свідків, дослідивши та оцінивши докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, [PERSON] та [PERSON] з 02.03.1984 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Володимир-Волинського міського народного суду від 22.08.1989 р. Під час перебування у шлюбі сторони отримали квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією ордера на житлове приміщення №308 від 12.09.1986 р. 15.09.1986 р. [PERSON] уклав договір найму житлового приміщення в будинках місцевих Рад №1824 з будинкоуправлінням №1 про передачу в постійне користування даної квартири для проживання наймача і членів його родини. [PERSON] , будучи дружиною відповідача, 23.09.1986 р. зареєструвалась у даній квартирі та постійно там проживає, що не оспорюється сторонами. З наданих суду пояснень [PERSON] встановлено, що у 1988 р. він залишив спірне житло і поїхав в Росію та з цього часу не проживає у цьому житлі. Відповідач зазначає, що не проживає у цьому житлі з поважних причин, якими є створення [PERSON] перешкод у користуванні житлом. Вирішуючи первісний позов, суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або член його сім`ї відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, здійснюється судом. Особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила помешкання. У разі відсутності особи понад 6 місяців при розгляді позову про визнання її такою, що втратила право на житлову площу, суд повинен ретельно дослідити обставини справи, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Якщо тимчасова відсутність особи перевищила 6 місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець мають право звернутися з позовом про визнання її такою, що втратила право на користування приміщенням. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Однак [PERSON] не спростував в установленому законом порядку обставину, що він з 1988 р. не проживав у спірній квартирі без поважних причин. При цьому, [PERSON] в суді підтвердив, що у 1988 р. добровільно залишив спірне помешкання та виїхав в Росію. Оскільки [PERSON] у 1988 р. залишив спірне житло і з того часу не проживає у ньому, тому початок відліку часу відсутності слід визначати саме з 1988 р., тобто з часу коли він залишив помешкання. Та обставина, що [PERSON] протягом 30 років не проживав у спірному житлі, не навідувався до нього, не цікавився ним, не проводив поточні ремонти, а також впродовж цих років жодного разу не здійснив оплату житлово-комунальних послуг, свідчить про те, що він втратив інтерес до цього помешкання. При цьому, надані [PERSON] квитанції про сплату ним комунальних послуг з лютого 2019 р. та укладення 11.03.2019 р. договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком не спростовують доводів позивача, оскільки такі дії були вчинені [PERSON] після 30 років відсутності у спірному житлі та після повідомлення його [PERSON] про намір звернутись до суду із даним позовом, що свідчить про здійснення таких оплат та укладення договору лише з метою штучного створення інтересу до даного житла. Сплата [PERSON] заборгованості не свідчить про його інтерес до даного житла, оскільки в судовому засіданні [PERSON] підтвердив, що таку оплату здійснив з метою, щоб заборгованість не стягувалась з його доходів в примусовому порядку. Якщо б така заборгованість не стягувалась із його доходів, то він би і надалі не оплачував житлово-комунальні послуги. З наведеного суд приходить до висновку, що сплачуючи заборгованість, [PERSON] переслідував таку мету, як не стягнення її в примусовому порядку з його доходів, а не втрати інтересу до даного житла, тому факт сплати не перериває шестимісячного строку, визначеного ст. 71 ЖК України. Наявність заборгованості у [PERSON] за оплату житлово - комунальних послуг пов`язані із її скрутним матеріальним становищем та не мають жодного правового значення у даній справі, а тому не беруться судом до уваги. Беручи до уваги, що [PERSON] понад 6 місяців без поважних причин не проживає у спірному житлі, а тому він втратив право користування цим помешканням. Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що вимоги первісного позову є доведеними, обгрунтованими, законними, а тому підлягають до задоволення. Вирішуючи зустрічний позов суд виходить з наступного. Підставою для задоволення зустрічного позову [PERSON] зазначає вчинення [PERSON] перешкод у користуванні спірним помешканням (не впускає його у квартиру, змінила вхідні замки). Однак такі доводи [PERSON] не знайшли підтвердження під час розгляду справи. В судовому засіданні [PERSON] , свідок [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили, що замки у вхідних дверях з 1988 р. не змінювались і [PERSON] з 1988 р. не навідувався до помешкання. При цьому, свідок [PERSON] , котра з 1986 р. постійно проживає по сусідству із квартирою [PERSON] , підтвердила, що приблизно із 1990 р. [PERSON] не приходить у спірну квартиру. Не бачила, щоб [PERSON] протягом цих років приходив до житла, а [PERSON] не впускала його у дане житло. На думку суду, один факт звернення [PERSON] у 2019 р. до правоохоронного органу із заявою щодо неможливості потрапити в квартиру, за 30 років його не проживання у спірному житлі, не є достатнім доказом того, що [PERSON] чинить перешкоди у користуванні квартирою. При цьому, викладені у заяві обставини не підтверджуються жодними доказами. Також пояснення свідка [PERSON] та [PERSON] не підтверджують обставину здійснення [PERSON] перешкод у користуванні квартирою, оскільки дані свідки пояснили суду, що разом із [PERSON] приїжджали у 2019 р. до спірного помешкання, однак у ньому нікого не було, не світилось світло. Дані свідки не були очевидцями того, що [PERSON] не впускала [PERSON] до квартири чи іншим чином перешкоджала йому потрапити у помешкання. Факт відсутності [PERSON] у даному помешканні не є доказом того, що вона умисно чинить перешкоди у користуванні житлом. Таким чином, [PERSON] не надав суду жодних належних, допустимих, достатніх доказів на підтвердження того, що [PERSON] , починаючи з 1988 р. чинить йому перешкоди в користуванні квартирою, а тому не довів обставини на які покликався як на підставу вимог зустрічного позову. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що вимоги зустрічного позову є недоведеними, а тому не підлягають до задоволення.

Outcome: approved