Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 07.11.2004 року була прийнята на посаду провідника пасажирського вагону до Дніпропетровського пасажирського вагонного депо на умовах контракту. 03.03.2014 року її було звільнено з займаної посади на підставі наказу №405/ЩС від 03.03.2014 року на підставі п.8 ст.36 КЗпПУ з підстав, передбачених контрактом. 13.02.2014 року на рейсі №335 Санкт-Петербург-Дніпропетровськ, що був відправлений 12.02.2014 року, в вагоні за яким вона була закріплена в якості провідника, комісією було зафіксовано факт знаходження безквиткового пасажиру на ділянці Мена-Бахмач. Після даного випадку на неї не було накладено жодного дисциплінарного стягнення, її провина не була встановлена. Згідно Положення про дисциплінарну відповідальність робітників залізничного транспорту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №55 від 26.01.1993 року, не передбачено, що наявність безбілетного пасажиру в вагоні потягу є підставою для звільнення провідника вагону. Пунктом 5 постанови Кабінету Міністрів України №170 від 19.03.1994 року «про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору» передбачено, що умови контракту, які погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством, угодами і колективним договором, вважаються недійсними. Також її звільнення було проведено без погодження з профспілковим органом. В зв'язку з цим, позивачка просила визнати незаконним та скасувати наказ №405/ОС від 03.03.2014 року про її звільнення, поновити її на роботі та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.03.2014 року по день поновлення на роботі, моральну шкоду в сумі 100000 грн. Також просила поновити строк для звернення до суду з позовом посилаючись на поважність причин пропуску останнього. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлений позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просили задовольнити останній в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на підстави, викладені в письмових запереченнях. Зокрема, посилався на те, що звільнення позивача було проведено на підставі п.8 ст.36 КЗпПУ з підстав, передбачених п.18 «а» укладеного з позивачем контракту, за фактом перевезення безквиткового пасажиру, з дотримання вимог трудового законодавства. Згода профспілкового органу в даному випадку необхідною не була, оскільки звільнення працівника з підстав, передбачених п.8 ст.36 КЗпПУ проводиться без попередньої згоди такого органу. Представник третьої особи в судовому засіданні просив прийняти рішення по справі на розсуд суду, зазначивши, що факт перевезення позивачем безквиткового пасажиру мав місце та вказана обставина була передбаченою контрактом підставою для звільнення [PERSON], яке не потребувало згідно діючого законодавства попередньої згоди профспілкового органу. Суд, заслухавши пояснення позивачки та її представника, представників відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, вперше з вказаним позовом [PERSON] звернулась 18.03.2014 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська, який ухвалою цього суду від 07.04.2014 року був повернутий позивачу на підставі ст.ст.115,121 ЦПК України для подачі до належного суду за місцезнаходженням відповідача. В своєму позові позивач зазначила, що копію вказаної ухвали вона отримала 23.04.2014 року та доказів іншого матеріали справи не містять. Таким чином, враховуючи, що вперше позивач звернулась до суду з даним позовом в передбачені ст.233 КЗпПУ строки та протягом двох днів після отримання копії ухвали суду про повернення цього позову, повторного його пред'явила у відповідності до вимог ч.2 ст.109 ЦПК України до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська, суд вважає, що строки пред'явлення даного позову пропущено [PERSON] з поважних причин та останні на підставі ст.234 КЗпПУ підлягають поновленню. Що стосується заявлених [PERSON] до Державного підприємства «Придніпровська залізниця» позовних вимог, суд враховує наступні обставини. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, згідно наказу №1537 від 02.11.20004 року та контракту №36/Ч від 07.11.2004 року позивачку з 07.11.2004 року було прийнято на посаду провідника пасажирського вагону до Дніпропетровського пасажирського вагонного депо Державного підприємства «Придніпровська залізниця». 13.02.2014 року під час перевірки працівниками ЦІК потягу №336 сполученням Санкт-Петербург-Дніпропетровськ, у вагоні №4/20389 де черговим провідником вагону була [PERSON], було виявленого факт перевезення одного пасажиру [PERSON] без проїзних документів на місці №19 від ст.Мена до ст.Бахмач, про що складено відповідний акт №006899 від 13.02.2014 року. 03.03.2014 року було видано наказ №405/ОС про припинення трудового договору з [PERSON] на підставі п.8 ст.36 КЗпПУ з підстав, передбачених контрактом (встановлення факту перевезення безквиткового пасажиру). В своєму позові та поясненнях в судовому засіданні позивач та її представник посилались на те, що після даного випадку на [PERSON] дисциплінарні стягнення не накладались, її провина не була встановлена, звільнення проведено без погодження з профспілковим органом, а умови контракту, які погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством, угодами і колективним договором, вважаються недійсними. Разом з тим, ч.1 ст.43 КЗпПУ передбачено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, в разі звільнення останнього з підстав, передбачених п.п.1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5,7 ст.40 і п.п.2,3 ст.41 цього Кодексу. Оскільки позивача було звільнено на підставі п.8 ст.36 КЗпПУ, з підстав, передбачених контрактом, таке звільнення з урахуванням положень ч.1 ст.43 КЗпПУ не потребувало попередньої згоди профспілкового органу, а тому доводи позивача в цій частині суд вважає необґрунтованими. Відповідно до ч.3 ст.21 КЗпПУ контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Частиною 3 ст.15 Закону України «Про залізничний транспорт» встановлено, що працівники залізничного транспорту загального користування, які здійснюють обслуговування пасажирів, працевлаштовуються на підприємства пасажирського залізничного транспорту загального користування за контрактною формою трудового договору. Перелік категорій та посад працівників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору, затверджено постановою Кабінету Міністрів України №764 від 15.07.1997 року. Серед інших категорій працівників в цьому переліку зазначено і провідників пасажирських вагонів. Як встановлено судом, позивач працювала у відповідача на підставі контракту №36/Ч від 07.11.2004 року, п.п.«а» п.18 якого було передбачено підстави для його розірвання та звільнення працівника, крім тих, які встановлені законом, а саме: встановлення факту перевезення безквиткових пасажирів або надлишкової ручної поклажі. Таким чином, законом допускається встановлення контрактом, як особливою формою трудового договору умов його дострокового розірвання, а припинення трудового договору відповідно до п.8 ст.36 КЗпПУ з підстав передбачених контрактом, не може вважатись дисциплінарним стягненням. В зв'язку з цим, суд також вважає безпідставними доводи позивача щодо недотримання відповідачем порядку застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, а також на недійсність умов контракту в частині підстав його розірвання, як таких, що погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством. Що стосується доводів позивача щодо відсутності її вини у перевезенні безквиткового пасажиру, суд враховує наступні обставини. Як зазначила позивач в своєму позові та поясненнях під час розгляду справи, пасажир [PERSON], що слідував на місці №19 вагону №4 потягу №335 сполученням Санкт-Петербург-Дніпропетровськ, мав проїзний білет до ст.Мена. По факту прибуття потягу на вказану станцію вона повідомила пасажира про це та попросила покинути вагон. Пасажир зібрав свої речі та звільнив зайняте місце, відправившись до виходу з вагону, але шляхом оману проник до іншого вагону та, дочекавшись початку руху потягу, прослідував на своє колишнє місце в вагоні. Разом з тим, суд враховує, що доводи позивача щодо здійснення висадки пасажира [PERSON] з вагону №4 на ст.Мена і його проникнення до цього вагону шляхом здійснення посадки через інший вагон та, відповідно порушення посадових інструкцій та Правил перевезення пасажирів іншими провідниками вагонів, будь-якими доказами не підтверджується. Крім того, вказані пояснення [PERSON] в судовому засіданні протирічить обставинам, викладеним в її письмових поясненнях під час перевірки від 13.02.2014 року, в яких остання зазначала, що коли вона стояла на посадці на ст.Мена, пасажир, що займав місце №19, не виходив з вагону, а коли вона пішла подивитись де він, його в вагоні не було та виявлено працівниками ЦІК при перевірці. Також суд враховує надані представником відповідача до заперечень письмові докази, а саме: протокол наради від 26.02.2014 року, що проводився за фактом виявлених працівниками ЦІК порушень, що мали місце 13.02.2014 року, під час якої досліджувались обставини безквиткового проїзду пасажира [PERSON], перевірялись відповідні пояснення провідників та начальника потягу, копії яких також надано до заперечень. Так, з пояснень провідників вагонів №3 [PERSON] та вагону №5 [PERSON], що межували з вагоном №4 де провідником була позивач, вбачається, що перед прибуттям потягу до ст.Мена ніхто із пасажирів через вагони №№3,5 не проходив та на ст.Мена пасажири здійснювали посадку за наявними в них проїзними документами. З пояснень начальника потягу [PERSON] слідує, що провідник [PERSON] не повідомляла її про проїзд безбілетного пасажиру та про нездійснення ним висадки з вагону. Також з матеріалів перевірки вбачається, що на момент перевірки працівниками ЦІК пасажир [PERSON] перебував на місці №19 у вагоні №4, перевірка почалась через 30 хв. після відправлення потягу зі ст.Мена та, таким чином, позивач мала достатньо часу повідомити начальника потягу про проїзд безбілетного пасажиру та про нездійснення ним висадки з вагону. Відповідно до п.2.11 Інструкції провідника пасажирських вагонів №ЦЛ-0038, затвердженої наказом Укрзалізниці №234-Ц від 01.09.2003 року, передбачено, що під час посадки пасажирів у поїзд провідник зобов'язаний знаходитись біля відкритих дверей вагону та перевіряти у пасажирів наявність правильно оформлених проїзних документів. Згідно п.3.9.5 Інструкції на шляху прямування, у пунктах формування та обороту провідникам забороняється допускати у вагон сторонніх осіб, у тому числі безквиткових пасажирів та осіб з надлишковою ручною поклажею. Пунктом 7.3 Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв'язку України №1196 від 27.12.2006 року, передбачено, що провідник вагону зобов'язаний після зупинки вагону своєчасно відкрити двері та розпочати посадку пасажирів, перевіряючи при цьому наявність проїзних документів. Пасажири без проїзних документів у вагон не допускаються. З урахуванням зазначеного, суд вважає, що позивачем було порушено зазначені вище вимоги посадової Інструкції та Правил перевезення пасажирів та відповідно наявності її вини у проїзді пасажира [PERSON] без проїзного документу, після ст.Мена, як кінцевої станції, зазначеної у його проїзному документу, що давало відповідачу передбачені п.п.«а» п.18 укладеного з позивачкою контракту підстави для розірвання останнього. Про порушення умов контракту та подальше розірвання трудового договору позивач була повідомлена завчасно, про що свідчить відповідне письмове повідомлення від 17.02.2014 року та акт від тієї ж дати про оголошення [PERSON] вказаного повідомлення та відмови останньої від підпису. В зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] було проведено відповідачем з дотримання діючого законодавства, а позовні вимоги [PERSON] щодо визнання протиправним та скасування наказу про звільнення є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. На підставі цього не підлягають задоволенню і позовні вимоги останньої про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, які є похідними від заявлених нею вимог щодо незаконності звільнення і поновлення на роботі та за відсутності порушення з боку відповідача трудових прав заявниці. Таким чином, в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити повністю. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору та в зв'язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати по справі слід компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed