Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що її батьком [PERSON], який помер [INFO] року, у 40-х роках на підставі договору купівлі-продажу, який не зберігся, було набуто право власності на будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. За життя [PERSON] був складений заповіт на користь позивача. На момент та після смерті батька [PERSON] проживала за зазначеною адресою, а тому є такою, що прийняла спадщину шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном. Відсутність належним чином оформленого права власності на зазначене домоволодіння за [PERSON] перешкоджає позивачу в отриманні свідоцтва про право власності на спадкове майно, а тому [PERSON] просила суд визнати за нею право власності на домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON], померлого [INFO] року. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надіслав на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи через зайнятість в іншому судовому процесі. Проте, враховуючи тривалий розгляд справи, а також те, що в матеріалах справи наявні письмові заперечення, відповідно до яких відповідач заперечує проти задоволення позову як у безпідставному та передчасному, суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача. Представник Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори надав заяву про розгляд справи буз його участі, при вирішенні спору поклався на розсуд суду. Представник інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Дослідивши докази по справі, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO] /а. с. 66/, прізвище якої було змінено на «[PERSON]» внаслідок укладання шлюбу з [PERSON] /а. с. 66 зворот/. Державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Лівінською Л.М. 17 серпня 1978 року був посвідчений заповіт, яким [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке заповідальне розпорядження: усе майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось заповів [PERSON] /а. с. 64 зворот/. [PERSON] помер [INFO] року /а. с. 62/. 14 серпня 1992 року [PERSON] звернулась до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, яке складається з домоволодіння [ADDRESS] /а. с. 61 зворот/. Згідно з довідкою КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради № 2335 від 24 лютого 2017 року, станом на 31 грудня 2012 року відсутні відомості про зареєстроване право власності за адресою: [ADDRESS] /а. с. 71/. З листа департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області № 1004-1.16/661 від 11 квітня 2017 року вбачається, що об'єкт будівництва за адресою: [ADDRESS] - в експлуатацію не вводився /а. с. 102/. Відповідно до листа департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради №12/7-102 від 11 квітня 2017 року жодних угод, укладених між міською радою та фізичними або юридичними особами на земельну ділянку за адресою: вул. Бронетанкова, 27 немає; рішень щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку за цією адресою - не виявлено /а. с. 98-99/. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, зокрема якщо він вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені особою протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Передбачений вказаною статтею строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи, при доведеності поважності причин його пропуску (ст.550 ЦК УРСР). Враховуючи зазначене, [PERSON] є такою, що прийняла спадщину після смерті батька [PERSON] Проте, суд не вбачає підстав для визнання за позивачем права власності на домоволодіння № [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті батька, з огляду на наступне. Згідно ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельної ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Пунктом 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» передбачено, що у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Таким чином, суду не було надано доказів на підтвердження того, що померлому [INFO] року [PERSON] (або іншій особі) виконавчою владою м.Дніпропетровська була виділена для будівництва (або іншої мети) земельна ділянка, розташована по вул.Бронетанкова, 27, на якій був побудований будинок з господарськими спорудами, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні даного позову в повному обсязі. Крім того, пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Між тим, в ході судового розгляду даної цивільної справи суду не було надано доказів того, що нотаріальними органами України позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], у зв'язку з чим звернення до суду з даним позовом є передчасним. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed