Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] помер [PERSON] і після його смерті відкрилась спадщина до складу якого входить будинок [ADDRESS] . Зазначений будинок він успадкував після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] , фактично вступивши в управління майном. [PERSON] ввела в експлуатацію закінчений будівництвом об`єкт в 1990 році, однак не зареєструвала своє право та не отримала правовстановлюючий документ. Позивач посилається на те, що вона звернулась у визначений законом строк до нотаріальної контори після смерті [PERSON] з заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено у видачі Свідоцтва в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно, а саме буд [ADDRESS] . З огляду на викладене позивачі просять в судовому порядку визнати за нею право власності на будинку в порядку спадкування за законом, оскільки у інший, визначений законом спосіб вона позбавлена можливості оформити свої спадкові права. Представником позивача подана заява, відповідно до якої він підтримав заявлений позов, просив його задовольнити та розглянути справу у відсутність позивача та її представника. Відповідач в судове засідання не з`явився, подавши до суду заяву про визнання позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої у т.ч. входить будинок [ADDRESS] . Зазначений житловий будинок побудований та прийнятий в експлуатацію в 1990 році, що підтверджується Актом прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння, виданого виконавчим комітетом Московської районної ради народних депутатів м.Києва від 12.07.1990 р. Виникнення права власності на будинки, що побудовані до 1992 року регулювалось положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCP, затвердженою наказом Міністра юстиції Української PCP від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5. До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські (будинкові) книги місцевих рад. Крім того, погосподарські (будинкові) книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських (будинкових) книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках, державний облік житлового фонду, незалежно від його належності, здійснювався за єдиною для Союзу PCP системою на основі реєстрації і технічної інвентаризації. Міськими, сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських (будинкових) книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Таким чином, оскільки житловий будинок був побудований як встановлено судом матір`ю [PERSON] - [PERSON] , і прийнятий в експлуатацію в 1990 р., то належав їй на праві приватної власності. Однак, [PERSON] не оформила у визначений законом спосіб своє право власності на зазначений будинок. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданим Відділом реєстрації смерті у м.Києві серії [NUMBER] (а.с. 5). Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст.527 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.) спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. В силу положень ст.529 ЦК України при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга) (ст.530 ЦК УРСР). Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно з ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; Як встановлено судом [PERSON] - син [PERSON] , після її смерті прийняв спадщину, фактично вступивши в її управління, був зареєстрований в [ADDRESS] , однак не оформила своїх спадкових прав у визначений законом спосіб. Після смерті [PERSON] до Другої Київської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття садщини звернулись: [PERSON] - сестра спадкодавця, та [PERSON] - племінник [PERSON] та син [PERSON] . Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В силу положень ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно з ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст..1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постіно із спадкодавцм, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. В силу положень ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно з ст.1299 ЦК України, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. [PERSON] є спадкоємицею 2 черги. Спадкоємців перчої черги після смерті [PERSON] не має. 18.10.2017 р. державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Ткач О.А. винесена постанова про відмову у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на будинок [ADDRESS] в зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності на нього. Відмова у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом порушує права позивача на оформлення своїх спадкових прав і здійснення відповідної реєстрації цього права у визначений чинним законодавством спосіб. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи викладене, позовні вимоги про визнання за позивачами права власності на будинок [ADDRESS] є обґрунтованими, доведеними і підлягають задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved