Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила розподілити між нею та відповідачем спільну сумісну власність, набуту під час спільного сімейного життя, та визнати за нею право власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS], а за відповідачем визнати право власності на автомобіль марки KIA SOUL 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. В обґрунтування позову позивач вказала, що з відповідачем по справі перебувала у зареєстрованому шлюбі, під час якого ними були придбані автомобіль марки KIA SOUL 2011 року випуску та двокімнатна квартира [ADDRESS]. Власниками квартири у правовстановлюючих документах вказані позивач, відповідач та їх спільна малолітня дочка, кожному належить по 1/3 частці вказаної квартири. Після припинення шлюбних відносин, сторони перестали вести спільне господарство, мешкають окремо. У добровільному порядку спір вирішити не надалось можливим, тому позивач змушена звернутись до суду. Сторони у судове засідання не з'явились, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, позивач - позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, відповідач - позов визнав у повному обсязі. Проаналізувавши обставини справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. До такого висновку суд приходить на підставі з наступного. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 червня 2013 року було розірвано. За час перебування у шлюбі, подружжям було спільно нажито та придбано майно: квартира та автомобіль. Так, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13624014 від 19.02.2007 року, квартира [ADDRESS] належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON], кожному по 1/3 частці (а.с. 24). 30 квітня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу автомобіля із використанням банківського кредиту, подружжям був придбаний автомобіль марки KIA SOUL 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 20-23). Суд погоджується з доводами позивача, що спірна квартира та автомобіль були придбані у шлюбі, що знаходить підтвердження в матеріалах справи та не спростовано відповідачем. Задовольняючі позовні вимоги [PERSON] суд приходить до висновку, що вимоги є обґрунтованими та законними, оскільки ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що передбачено ч. 1 ст. 70 СК України. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами ст. 16 ЦК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 10, частин 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: approved