Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-27 00:00:00

Позивач звернувся у суд з вищевказаним позовом. Посилається на те, що 14.06.2014 р. він надав відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 1000 доларів США строком до 20.05.2015 р. На підтвердження вказаного зобовязання [PERSON] 26.12.2014 р. власноручно написав розписку в присутності свідка [PERSON] До сьогоднішнього часу відповідач не повернув вищевказану суму, у звязку з чим, 03.06.2016 р. він направив йому письмову вимогу про повернення грошових коштів, яку [PERSON] залишив поза увагою. Також він не одноразово в присутності свідків звертався до [PERSON], але останній відмовляється повернути гроші. Позивач надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Просить стягнути з відповідача 1000 доларів США. Відповідач у судове засідання не зявився і не повідомив суду причини неявки. Про час, день та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України в разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене та те, що сторони в судове засідання не з'явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 14.06.2014 р. [PERSON] передав відповідачу грошові кошти у сумі 1000 доларів США, а [PERSON] зобов'язався повернути грошові кошти до 20.05.2015 р. Вказана обставина підтверджується розпискою відповідача від 26.12.2014 р. У відповідності до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За правилами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Встановлено, що з метою досудового врегулювання між сторонами спору, [PERSON] 03.06.2016 р. направив на адресу [PERSON] письмову вимогу про повернення коштів за договором позики від 26.12.2014 р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу. Однак, [PERSON] не повернув грошові кошти у строк та в розмірі, визначеними розпискою. У постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 р. у справі № 6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Правовою позицією Верховного Суду України № 6-63цс12 від 18.09.2013 р. визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. З правової позиції Верховного Суду України у цивільній справі № 6-1967цс15 від 11.11.2015 р. вбачається, що відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів. Відповідач неодноразово повідомлявся про час та місце розгляду справи, однак у судове засідання не зявився та не надав суду жодних заперечень з приводу позову. В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] виконав свої зобов'язання за договором позики та повернув грошові кошти. Встановлено, що предметом договору позики у справі є іноземна валюта. Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривні. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначати в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. За таких обставин суд вважає, що з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 1000 доларів США. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати у сумі 551.2 грв. Тому,

Outcome: approved