Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 11 січня 2010 року померла мати позивача [PERSON], а вона є спадкоємцем за законом. Після її смерті відкрилась спадщина на житловий будинок. Позивач звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак отримали відмову у звязку з тим, що не було надано оригіналів правовстановлюючих документів на зазначене нерухоме майно, які підтверджують право власності на нього за померлою матірю та було рекомендовано звернутись до суду. Представник позивача у судове засідання не зявився, але надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, на позові наполягав. (а.с. 30). Представник відповідача у судове засідання не зявився, але надав заяву про розгляд справи за відсутністю його представника. (а.с. 29). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 січня 2010 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ЖД № 200443, виданого 14 січня 2010 року. (а.с. 5). Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами: навісом, огорожею, що розташований за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Троїцьке, вул. Садова, буд. 5-А, який належав їй на підставі запису в по господарській книзі Троїцької сільської ради № 4 за 2006-2010 року , стор 8. (а.с. 8). Позивач відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІІ-ЖД № 257529 та свідоцтва про народження серії І-АВ № 510101, є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] (а.с. 6,7). Позивач на момент відкриття спадщини постійно проживала з [PERSON] за однією адресою, що підтверджується довідками виконкому Яськівської сільської ради Біляївського р-н. Одеської області № 344 від 15.03.2018 року, № 342 від 22.03.2018 року та реєстрацією місця проживання у її паспорті. Тобто в законному порядку прийняла спадщину. (а.с. 9,10,19). Позивач звернулась до Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON]А, але листом від 21 березня 2018 року № 1059/02-14 державний нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок у звязку з тим, що позивачем не надано правовстановлюючих документів житловий будинок під № 5-А, що знаходиться в с. Троїцьке, Біляївського району, Одеської області, вулиця Садова. (а.с. 21). Згідно до спадкової справи № 274/2010, позивач є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] (а.с. 31-53). Відповідно до\~ст.\~1216 ЦК України, права та обовязки фізичної особи, яка померла (спадкодавець), переходять до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення за заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені законодавством України. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі ст. 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пунктом 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268-1270 ЦК України. При вирішенні справ щодо визнання права власності в порядку спадкування суди мають брати до уваги той факт, що Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1297 зазначеного вище кодексу встановлено, що спадкоємець зобовязаний отримати свідоцтво про право на спадщину, якщо в складі спадкового майна є обєкти нерухомості. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «[PERSON] Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховує позивач. Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися. При таких обставинах позов є обґрунтованим, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved