Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-20 00:00:00

позивач звернулась в суд з позовом до [PERSON], Бахмутського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про звільнення майна з-під арешту, посилаючись на те, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 24 квітня 1999 року та в період шлюбу ними 27 вересня 2011 року було придбано автомобіль марки «Ssang Yong», модель «Kyron», 2011 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER], який було зареєстровано на імя [PERSON] Стверджує, що у серпні 2016 року їй стало відомо про те, що постановою державного виконавця відділу ДВС Артемівського міськрайонного управління юстиції від 28 березня 2013 року на вказаний автомобіль накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження на підставі ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» в порядку примусового виконання виконавчого листа по справі №2/503/2/2012 про стягнення з [PERSON] грошових коштів. Зазначає, що вона у виконавчому провадженні не є ані стороною, ані іншим учасником провадження, а автомобіль, на який накладено арешт, є спільною сумісною власністю подружжя, у звязку з чим, при накладенні на нього арешту повинен був бути дотриманий спеціальний порядок. Крім того, на її думку, державний виконавець передчасно наклав арешт на спірний автомобіль, не перевіривши попередньо наявність коштів у боржника. Просить суд звільнити з-під арешту автомобіль марки «Ssang Yong», модель «Kyron», 2011 року випуску, синього кольору, номер шасі Y7WDJ6A60B0013127, номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, додатково пояснивши, що, на його думку, державний виконавець до накладення арешту на транспортний засобі повинен був перевірити наявність доходів та, встановивши, що божнику виплачується пенсія, стягувати борг з пенсії. Проте такі дії було зроблено після накладення арешту на майно. Крім того, вважає, що стягнення певних сум з пенсії боржника є достатнім заходом для виконання виконавчого провадження. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності та про визнання позову (а.с.48). Відповідно до ст.169 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідача, від якого надійшла відповідна заява, на підставі наявних у справі доказів, які вважає достатніми. Представник відповідача - Бахмутського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, надавши пояснення про те, що державний виконавець проводив виконавчі дії у виконавчому провадженні №36579782 відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки після перевірки наявності коштів на рахунках в банках було винесено постанову про арешт майна та оголошення заборони його відчуження; а наявність доходів, в тому числі пенсії, перевіряється після недостатності майна для задоволення вимог стягувача. Крім того, зазначив, що у провадженні Артемівського міськрайонного суду Донецької області перебувала скарга [PERSON] на постанову державного виконавця про арешт майна та оголошення заборони його відчуження від 28 березня 2013 року, у задоволенні скарги відмовлено. Просить відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача Селянського (фермерського) господарства «Рой» в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив та надав пояснення про те, що позивачеві відомо про накладення арешту на транспортний засіб з 17 квітня 2013 року, часу складення акту опису і арешту майна, оскільки вона приймала участь у переговорах та наступних виконавчих діях. Однак вона при проведенні виконавчих дій не заявляла про порушення свого права, не оскаржувала постанову про арешт майна, не вважала своє право порушеним протягом трьох з половиною років. Крім того, вважає, що кошти, отримані як позика від Селянського (фермерського) господарства «Рой», внаслідок неповернення якої прийнято відповідне судове рішення та здійснюється його виконання, використовувались в інтересах сімї, тому подружжя повинно відповідати за повернення таких коштів. Також стверджує, що сума заборгованості є значною 110\~000 грн., відрахування з пенсії здійснюються у невеликих сумах, приблизно до 200\~грн. щомісяця, тому погашено лише кілька тисяч заборгованості. Просить суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом установлено, що рішенням апеляційного суду Донецької області від 26 грудня 2012 року, у якому в подальшому ухвалою від 14 січня 2013 року виправлено описку (а.с.42), задоволено апеляційну скаргу Селянсько-фермерського господарства «Рой»; скасовано рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 жовтня 2012 року. Позов Селянсько-фермерського господарства «Рой» до [PERSON] про стягнення суми боргу задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь Селянсько-фермерського господарства «Рой» за договором позики 110 000 грн. та судовий збір у сумі 1\~100 грн. На підставі вказаного рішення 4 лютого 2013 року видано виконавчий лист (а.с.43). У подальшому, у звязку з предявленням виконавчого листа до виконання, постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Артемівського міськрайонного управління юстиції [PERSON] від 14 лютого 2013 року відкрито виконавче провадження №36579782 (а.с.40). Частинами 2, 5 та 6 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року в редакції, чинній на момент проведення виконавчих дій, передбачено, що стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Установлено, що за запитами державного виконавця відомості про наявність рахунків, відкритих у банках та інших фінансових установах, на імя [PERSON] станом на 18 лютого 2013 року, відсутні; відсутня також інформація про доходи [PERSON] (а.с.39). Відтак, постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Артемівського міськрайонного управління юстиції [PERSON] від 28 березня 2013 року накладено арешт на майно боржника автомобіль марки «Ssang Yong», модель «Kyron», 2011 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER], та автомобіль марки ВАЗ 210934-20, реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску, сірого кольору, а також заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику (а.с.37). Вказані автомобілі згідно з відомостями ВРЕР м.Артемівська при УДАІ ГУ МВС України в Донецькій області станом на 6 березня 2013 року належали [PERSON] (а.с.38). На підставі цієї постанови, 17 квітня 2013 року складено акт опису та арешту майна автомобіля марки «Ssang Yong», модель «Kyron», 2011 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER]; обмежень щодо права користуватись майном не встановлено (а.с.35-36). Відповідно до ч.1 ст.68 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року в редакції, чинній на момент проведення виконавчих дій, стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів та стягнення на суму, що не перевищує трьох мінімальних розмірів заробітної плати. У звязку з неможливістю реалізації арештованого майна, на підставі постанов державного виконавця з травня 2014 року проводяться відрахування боргу з пенсії боржника [PERSON] (а.с.12-15). На даний час зобовязання за виконавчим листом не виконано. Таким чином, державний виконавець здійснював виконавчі дії у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року в редакції, чинній на момент проведення виконавчих дій. Як на підставу звернення до суду, позивач посилається на норми ст. 60 Сімейного кодексу України, вказуючи на те, що автомобіль марки «Ssang Yong», модель «Kyron», 2011 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER], є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, [PERSON] та [PERSON] 24 квітня 1999 року зареєстрували шлюб у виконкомі Сіверської міської ради Артемівського району Донецької області, про що видано свідоцтво про одруження серії І-НО №059300 (а.с.9). [PERSON] є власником автомобіля марки «Ssang Yong», модель «Kyron», 2011 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER], про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії СХТ №568197; дата першої реєстрації 27 вересня 2011 року (а.с.10). Підстава виникнення права власності на автомобіль суду не доведена. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме до цього зводиться правовий висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема у постанові від 7 вересня 2016 року по справі №6-801цс16. З огляду на викладене, перебування майна у спільній сумісній власності не є матеріально-правовою презумпцією. При цьому, відповідач [PERSON], другий з подружжя, визнаючи позов, підтверджує віднесення спірного транспортного засобу до обєктів спільної сумісної власності подружжя, не зазначаючи при цьому підстави виникнення у нього права власності на автомобіль. Однак, у абзаці 5 п.14 Постанови від 3 червня 2016 року №5 «Про судову практику у справах про зняття арешту з майна» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі Постанова Пленуму) надав розяснення про те, що розмір часток подружжя у спільному майні і яке конкретно майно має бути йому виділене суд визначає з урахуванням усього нажитого майна, включаючи і те, на яке за законом не може бути звернено стягнення за виконавчими документами і яке не підлягає конфіскації. Разом із цим на частку кожного з подружжя має бути виділено як майно, що підлягало опису, так і майно, що не підлягало опису. Зазначені обставини згідно зі статтею 60 Цивільного процесуального кодексу України зобовязана довести та сторона, яка посилається на них як на підставу своїх вимог чи заперечень, зокрема, поданням відповідних належних і допустимих доказів, заявленням клопотання про забезпечення позову з метою додаткового опису майна тощо. Частинами 1, 2 ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму, у випадках, коли предметом позову є частка в спільній сумісній власності на неподільну річ (частина друга статті 183 Цивільного кодексу України), на яку звертається конфіскація або стягнення на користь особи, питання про зняття арешту з цієї речі (за відсутності іншого спільного майна) вирішується відповідно до правил статей 321, 358, 364 Цивільного кодексу України, враховуючи, що згідно із законодавством суд вирішує спори учасників спільної сумісної власності щодо розпорядження та користування майном. Тому не слід розглядати як протиправне позбавлення права власності присудження грошової чи іншої матеріальної компенсації за частку у спільній сумісній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним. При цьому суд з урахуванням конкретних обставин може зняти арешт із цієї речі і стягнути з позивача в дохід держави чи на користь особи грошову чи іншу матеріальну компенсацію за частку, що припадає боржнику, або залишити арешт речі, зобовязавши відповідні територіальні органи Державної фіскальної служби України або юридичну особу виплатити позивачу відповідну частину її вартості. При визначенні розміру частки у майні, що належить подружжю, частки боржника у спільній сумісній власності, а також частки неподільної речі суд має виходити з дійсної вартості цього майна на день ухвалення рішення. Дійсна вартість майна визначається її ринковою вартістю, яка діє на день ухвалення рішення суду, що має довести особа, яка на цю обставину посилається (статті 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України) (п.17 Постанови Пленуму). Суд зауважує, що Постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про зняття арешту з майна» містить розяснення не лише у справах про зняття арешту з майна, що було предметом рішення суду/вироку про конфіскацію, а й спорів, які стосуються арешту на майно у виконавчому провадженні, накладеному з метою забезпечення реального виконання рішення, в тому числі про стягнення заборгованості. Таким чином, з метою обґрунтування заявленої позовної вимоги позивач повинна була довести, що спірний автомобіль, на який накладено арешт, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя; повинна була надати докази наявності іншого майна, що набуло подружжя, в тому числі не описаного, однак яке підлягає обовязковому врахуванню при визначення частки у майні кожного з подружжя з метою вирішення питання про можливість скасування арешту автомобіля; повинна була довести дійсну вартість неподільної речі (автомобіля). Відсутність зазначених доказів позбавляє суд можливості зясувати усі обставини у встановленому законом порядку. Правовий висновок про такий предмет доказування у справах про зняття арешту з майна, окрім вказаної Постанови Пленуму, викладений, зокрема, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 лютого 2015 року по справі №6-45532св14. Так, згідно з ч.1 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до\~статті 57 Цивільного процесуального кодексу України\~доказами є будь-якіфактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Отже, оцінюючи подані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Outcome: dismissed