Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-20 00:00:00

Позивач звернувся із позовом до відповідача, у якому просить усунути перешкоди, [PERSON] в користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], шляхом зняття з реєстрації місця проживання [PERSON], [INFO]. Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON] на підставі договору дарування належить 27/100 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку із тим, що відповідач зареєстрований, але не проживає у казаному домоволодінні, його особисті речі відсутні, позивач змушена сплачувати комунальні послуги у більшому розмірі та не може в повній мірі реалізовувати свої права як власника. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач та представник третьої особи у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причину неявки не повідомили. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе провести по справі заочний розгляд, ухваливши при цьому заочне рішення відповідно до положень ст. 224 ЦПК України. Вивчивши подані позивачем докази на підтвердження своїх вимог, допитавши свідка, суд приходить до наступних висновків та відповідних ним правовідносин. На підставі договору дарування ВТС №824566 позивач є власником 27/100 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається із довідки про реєстрацію місця проживання виданої Суворовським РВ у м. Херсоні УДМС України в Херсонській області відповідач по справі зареєстрований у вищевказаному домоволодінні. Факт відсутності відповідача у вищевказаному домоволодінні понад один рік підтвердив у судовому засіданні свідок [PERSON] Згідно ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння користування та розпорядження майном. Ст.319 ЦК України надає право власнику володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.2 ст.156 ЖК України за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Конституцією України ст.41 та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне право користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України, ст.48 Закону України «Про власність»). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Об'єктом власності особи може бути, зокрема житло, житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Так, згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтею 64 ЖК України встановлено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом із ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За приписами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 405 вказаного Кодексу, визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. За приписами ч. 2 вказаної статті, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. На підставі, викладеного, враховуючи, що відповідач у справі більше року з часу звернення позивача із розглядуваною судом позовною заявою, відсутній за місцем реєстрації та не користується вищевказаним житловим приміщенням, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, і такими, що підлягає задоволенню. Позовні вимоги в частині усунення перешкод шляхом зняття з реєстрації відповідача задоволенню не підлягають, оскільки дане питання вирішується на стадії виконання рішення суду, тобто, відповідач якого визнано таким, що втратив право користування жилим приміщенням автоматично вважається таким, що підлягає зняттю з реєстраційного обліку. На підставі ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного, та

Outcome: partial