Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом в якому зазначила, що з 03 липня 1995 року вона працювала у ЗНТУ м. Запоріжжя. З 01 жовтня 2000 року до 01 жовтня 2012 р вона працювала старшим лаборантом на кафедрі « Фінанси і банківська справа», а з січня 2012 р була переведена на кафедру « Облік і аудит» старшим лаборантом ( згідно наказу № 315-К від 08.10.2012 р), яка була створена шляхом виділення з кафедри « Фінанси і банківська справа» ( згідно наказу № 33 від 28.09.2012р) . 19 травня 2015 року її звільнили з роботи у звязку із скороченням штату працівників за п.1 ст. 40 КЗпПУ. Позивачка вказує, що на час звільнення кількість штатних одиниць лаборантів визначено Типовими штатними нормативами вищих навчальних закладів Ш-IV рівнів акредитації, які затверджено Наказом Міністерства освіти і науки України № 26 від 11.01.2014 р, а саме, в розділі Ш « Кафедра», де зазначено, що посади старший лаборант, лаборант, технік визначаються « Чисельність старших лаборантів, лаборантів, техніків встановлюється з урахуванням чисельності викладацького складу кафедри: для кафедр, які забезпечують природно математичну та / або технічну підготовку, чисельність старших лаборантів, лаборантів встановлюється в обсязі до 40% чисельності викладацького складу кафедри; для кафедр, які забезпечують загальноекономічну та / або соціально- гуманітарну підготовку, в обсязі до 25% чисельності викладацького складу кафедри». Така кількість бюджетних посад лаборантів повинна складати 2,25 особи , у відповідальності до кількості викладачів 9 осіб, але якщо розглядати , що кількість викладачів скорочена за визначенням їм 1,5 ставки, то кількість викладачів повинна складати 18 осіб, то лаборантів повинно бути 4,5 осіб. Відповідно до п.1 Наказу Міністерства освіти і науки України № 669 від 30.05.2014 року внесено зміни до п. 6 наказу Міністерства освіти і науки України від 11 січня 2014 року № 26 « слова та цифри « з 01 вересня 2014 року» замінити словами та цифрами « з 01 вересня 2015 року». Наказ Міністерства освіти і науки України № 26 від 11.01.2014 р « Про затвердження Типових штатних нормативів вищих навчальних закладів Ш-IV рівнів акредитації» набирає чинності лише 01.09.2015 року, тому посилання на цей документ в Наказі ЗНТУ № 116 від 25.02.2015 р про скорочення її посади старшого лаборанта безглуздя. Але навіть не зважаючи на скорочення посади старшого лаборанта на кафедру завідувач [PERSON] оформлює ще 2-х осіб [PERSON] та [PERSON] на посади старших лаборантів, які раніше працювали позаштатним розкладом , крім того вони мають менше досвіту ї стажу роботи в порівнянні з нею. Тому вважає, що її звільнення було незаконним та безпідставним. Вона є єдина в сімї працююча особа, має безперервний стаж на одному місці більше 20 років, та відповідно виписки з історії хвороби придбала хронічну хворобу, також доглядає за матірю , яка потребує постійного медичного догляду. Всі запропоновані їй вакансії були не за її фахом, тому вона не підписала акти. Вважає звільнення незаконним . Просить суд зобовязати відповідача поновити її на роботі в ЗНТУ на посаді старшого лаборанта кафедри « Облік і аудіт» ( або запропонувати та поновити на гідній іншій посаді). Стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з дати незаконного звільнення до винесення судового рішення, відповідно її середнього заробітку.; стягнути з відповідача на її користь судові витрати, а саме за юридичні послуги, які вона уточнила в розмірі 1050 грн., а також стягнути на її користь моральну шкоду в розмірі 1000 грн. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечує, суду надані заперечення. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи , надані суду докази, дослідивши матеріали справи , вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що Позивачка з 03 липня 1995 року працювала у ЗНТУ м. Запоріжжя. З 01 жовтня 2000 року до 01 жовтня 2012 р Позивачка працювала старшим лаборантом на кафедрі « Фінанси і банківська справа», а з січня 2012 р була переведена на кафедру « Облік і аудит» старшим лаборантом ( згідно наказу № 315-К від 08.10.2012 р), яка була створена шляхом виділення з кафедри « Фінанси і банківська справа» ( згідно наказу № 33 від 28.09.2012р) . 19 травня 2015 року Позивачку звільнили з роботи у звязку із скороченням штату працівників за п.1 ст. 40 КЗпПУ. Суд вважає, що Відповідач дотримався процедури скорочення штату працівників відповідно до діючого законодавства. Відповідно до п. 4 наказу Ректора ЗНТУ від 26.01.2015р. №33 «Про впорядкування Фонду оплати праці, штатного розпису та надбавок стимулюючого характеру» начальнику відділу кадрів було доручено здійснити оптимізацію штатного розпису та зайняття штатних посад. На імя Ректора ЗНТУ завідувачем кафедри обліку та аудиту [PERSON] була надана службова від 12.02.2015 року де вказано, що з метою оптимізації штатного розпису просить скоротити посаду старшого лаборанта. Відповідно до витягу з протоколу №6 засідання кафедри обліку і аудиту ЗНТУ від 24.02.2015р. переважне право на залишення на роботі від 24.02..2015р. було надано іншій особі з більш високою кваліфікацією, а не Позивачці. 25.02.2015р. Наказом №116 по ЗНТУ було вирішено ліквідувати посаду старшого лаборанта по кафедрі «Облік та аудит» шляхом скорочення штату працівників. Наказ ректора № 116 від 25.02.2015 року не визнаний незаконним, а тому він є дійсним. 19.03.2015р. позивачку попередили про звільнення , однак породження не підписане позивачкою , про це 19.03.2015р. було складено Акт про відмову від підпису. Також в акті Позивачці було запропоновано вакантні посади при звільненні, але в акті вказано, що позивачка від розписи про ознайомлення з актом відмовилась. Відповідно до витягу з засідання профкому № 9 від18.05.2015р. на засіданні профкому ЗНТУ було ухвалено надати згоду на розірвання трудового договору з [PERSON] 19.05.2015р. Наказом № 244-К тимчасово виконуючим обовязки ректора [PERSON] Позивачку було звільнено з займаної посади. Таким чином суд вважає, що Відповідачем при скороченні штату були дотримані вимоги законодавства України. Стосовно пояснень позивачки та представника позивача про те , що в наказі № 116 від 25.02.2015 року ректор посилається на документ який ще не набрав чинності, суд вважає, що про визнання наказу недійсним позивачка не зверталась, а тому він є чинним на теперішній час. Суд вважає, що доцільність проведення скорочення штату в Запорізькому національному технічному університеті це право належить виключно роботодавцю, який відповідно до п.1.1 Статуту діє на правах автономії та самоврядування. Відповідно до п.5.1. Статуту ЗНТУ безпосереднє управління діяльністю ЗНТУ здійснює його керівник ректор, який має право у тому числі, призначати на посаду та звільняти з посади працівників; вирішувати питання фінансово-господарської діяльності ЗНТУ, затверджувати його структуру та штатний розпис. Питання доцільності скорочення штату або чисельності працівників, звільнення працівників певної кваліфікації та спеціалізації з одночасним прийняттям на роботу працівників іншої спеціалізації та кваліфікації визначається на розсуд власника або уповноваженого ним органу та при розгляді спору не перевіряється. Таким чином, проведення скорочення штатів працівників входить до повноважень ректора ЗНТУ і додаткового узгодження з центральними органами влади не потребує. Відповідно до розяснень , викладених в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вбачається, що одночасно із попередженням про звільнення працівнику пропонується робота за відповідною професією, і тільки за відсутності такої роботи інша робота, яка є на підприємстві. Судом встановлено , що Позивачці були запропоновані всі наявні вакансії, однак вона від запропонованих посад відмовилась згідно акту. Таким чином Відповідач виконав вимоги ст. 49-2 КЗпП України. А тому позовні вимоги щодо поновлення її на роботі , та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню. Що стосується стягнення моральної шкоди , то не надала жодних доказів в обґрунтування її наявності та розміру. Надані копії Виписок із історії хвороби та копія квитанції про виклик швидкої допомоги свідчать лише про факт хвороби позивачки, а не про взаємозвязок хвороби із звільнення, тому суд вважає за необхідно відмовити в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди . Крім того відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України спір про звільнення це спір про поновлення на роботі для якого встановлюється спеціальна позовна давність місячний строк. Позивачка 19 травня 2015 року отримала трудову книжку , була обізнана про своє звільнення з 19.05.2015р., а тому суд вважає, що пропустила без поважних причин встановлений законодавством строк. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed