Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, яку обґрунтовувала тим, що [INFO] померла її мати [PERSON] , якій за життя належав житловий будинок [ADDRESS] . 21 березня 1992 року [PERSON] склала заповіт, згідно якого заповіла своє майно позивачу [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Про наявність вказаного заповіту вона дізналася після того як звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері. Про те, що в заповіті також зазначений брат позивача [PERSON] вона не знала, оскільки він вів негідний спосіб життя, тому мати сказала, що в неї не має сина і її будинок буде належати позивачу. 21 серпня 2018 року нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , згідно з яким вона отримала у спадщину 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . Також, їй була видана постанова від 21.08.2018 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, згідно зі змісту якої вбачається, що позивач пропустила строк на звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті брата [PERSON] . Позивач вважає, що пропустила строк на звернення до нотаріальної контори з поважної причини, оскільки не знала, що мати склала заповіт на неї та на брата, а зважаючи на спосіб життя [PERSON] , останній не набув за життя жодного майна, що могло би бути успадкованим, тому позивач, після його смерті не зверталася до нотаріуса з відповідною заявою. У зв`язку з вищевикладеним позивач просить визначити їй додатковий строк в два місяці після набрання рішенням законної сили для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав заявлені вимоги та просив задовольнити. Представник відповідача Тімуш К. О. в судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення позову. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Цивільного кодексу України, зокрема книгою шостою «Спадкове право». Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] померла мати позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , актовий запис № 1414 (а.с. 14). Після смерті матері відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку [ADDRESS] , що належав їй на підставі свідоцтва про право приватної власності від 25 листопада 1983 року (а.с. 13). У встановлений законом строк [PERSON] звернулась до Першої Криворізької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернулась як донька померлої. 21 серпня 2018 року державним нотаріусом Першої Криворізької державної нотаріальної контори Уколовою Н.М. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] (а.с. 15), згідно з яким [PERSON] отримала у спадщину 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . Разом з цим, державним нотаріусом Першої Криворізької державної нотаріальної контори Уколовою Н.М. було постановлено відмовити [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] [PERSON] (а.с. 21). Таким чином вбачається, що позивач пропустила строк для подачі заяви про прийняття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] , у зв`язку з чим змушена звернутись до суду. Відповідно до ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Статтею 1262 ЦК України передбачено, що в другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Відповідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 1272 ЦК України встановлено, що у разі, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до змісту ст. 1272 ЦК позов про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини подається: 1) у разі відсутності письмової згоди всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, на подання спадкоємцем, який пропустив шестимісячний строк, заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори; 2) у разі пропуску шестимісячного строку подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори та відсутності інших спадкоємців, які прийняли спадщину та могли б дати письмову згоду на подання цієї заяви. При вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід також враховувати, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. У зазначеній категорії справ є обов`язковим обґрунтування в мотивувальній частині судового рішення поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини. Так, у абзаці 6 пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про практику у справах про спадкування» роз`яснено, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними. За змістом цієї статті, поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій, які має оцінити суд з урахуванням доводів і заперечень учасників справи та її фактичних обставин. Позивач, обґрунтовуючи поважність пропуску строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON] , зазначає те, що вона не знала про наявність заповіту після смерті матері, в якому спадкоємцем крім неї вказаний її брат. Згідно з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (а.с. 43) після смерті [PERSON] , 01 червня 2013 року у Першій криворізькій державній нотаріальній конторі була заведена спадкова справа № 54553891. Як встановлено з позовної заяви, про існування заповіту [PERSON] позивач дізналася після того як звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, тобто [INFO] . Як вбачається з листа начальника Центрально-Міського відділу ДРАЦС реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області Зирянової Н.С. (а.с. 20) позивачу 25 листопада 2014 року було направлено інформацію про реєстрацію смерті брата [PERSON] , померлого [INFO] . Як встановлено судом, позивач та його представник не надали належних та допустимих доказів того, що з листопада 2014 року у [PERSON] не було об`єктивної змоги звернутися до нотаріальної контори із відповідною заявою про прийняття спадщини і це пов`язано з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для неї на вчинення дій щодо прийняття спадщини у встановлений законом строк, у зв`язку із чим позивач не виконала свій процесуальний обов`язок із доведення тих обставин, на які посилалась як на підставу своїх вимог. Пропуск спадкоємцем строку для прийняття спадщини без поважних причин, при відсутності будь-яких перешкод і труднощів для подання заяви не свідчить про наявність у такого спадкоємця порушеного, невизнаного або оспорюваного права, яке підлягає захисту в судовому порядку. Таким чином, враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визначення додаткового строку для прийняття спадщини, не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, оскільки, в такому вигляді, вони не ґрунтуються на передбачених нормах цивільного законодавства України, разом з цим, позивачем та його представником не надано суду доказів, які суд міг би покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-80 ЦПК України, а тому позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Outcome: dismissed