Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . В підтвердження позовних вимог пояснює, що вона є власником даної квартири. [PERSON] зареєстрований у вказаній квартирі як член сім`ї власника та є батьком [PERSON] , однак понад рік не проживає у квартирі. Відповідач добровільно знятись з реєстрації відмовляється. Позивач несе неправомірні витрати за комунальні послуги за відповідача які останнім не відшкодовуються. Внаслідок таких дій відповідача, позивач не може повноцінно розпорядитись своєю власністю. 24.06.2021 року по справі відкрито провадження, призначено підготовче засідання. 25.08.2021 року відповідачем надано відзив на позов, проти позову заперечує, вказує, що спірна квартира була придбана в результаті обміну квартири, яка належала йому на праві власності в [ADDRESS] на квартиру в м. Хмельницькому, яка була оформлена на позивача. Між сторонами існувала домовленість про те, що оскільки квартира чотирикімнатна, то вони розподілять кімнати, одна для позивача, друга її сестрі, третя її бабусі і четверта йому. Відповідач зазначає, що у зв`язку із його характером роботи (доба через три), він ночував у зазначеній квартирі та мав ключі, однак, з березня 2021 року позивачка змінила замки в квартирі доки відповідач хворів на ковід та протягом квітня 2021 року не з`являвся у квартирі. У зв`язку із цим він неодноразово звертався до органів поліції із заявами про те, що не може потрапити у квартиру [ADDRESS] та забрати свої речі, документи. Просить відмовити у задоволенні позову, так як вважає його безпідставним та необґрунтованим. Позивачем та відповідачем заявлялись клопотання про виклик свідків. 03.09.2021 року позивачем надано відповідь на відзив, зазначає, що вона є одноособовим власником спірної квартири та зареєструвала у ній свого батька через рік після її придбання, а ті обставини, що відповідач проживав у квартирі до грудня 2019 року не відповідають дійсності. Позивач звернулась до суду через те, що відповідачем не відшкодовуються витрати на комунальні послуги, а вона та її чоловік зараз безробітні та не спроможні утримувати житло і не можуть оформити субсидію на оплату комунальних послуг через реєстрацію у квартирі відповідача. 08.09.2021 року справу призначено до слухання по суті. 19.10.2021 року в судовому засіданні допитано свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які показали суду що [PERSON] періодично з`являвся у квартирі [ADDRESS] . Представник позивача в судовому засіданні позов підтримує і просить його задоволити в повному обсязі із наведених підстав. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечують повному обсязі, зазначають, що відповідач періодично проживав у квартирі, в ній знаходяться його речі, а позивач чинить йому перешкоди в користуванні та змінила замок у квартирі. Просять відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, вивчивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідач з 23.06.2017 року прописаний як член сім`ї власника в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї, яка долучена до матеріалів справи. Позивач є власникоми квартири, що підтверджується належними доказами, які долучені до матеріалів справи. Позивач зазначає, що реєстрація в будинку відповідача призводить до того, що вона несе неправомірні витрати за комунальні послуги, що призводить до порушення її прав як власника майна. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст. 405 ч. 2 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В судовому засіданні встановлено, що у зв`язку із характером роботи відповідача (доба через три), він з`являвся та ночував у зазначеній квартирі до грудня 2019 року, доки не звільнився з роботи за станом здоров`я, та мав ключі. Однак, з березня 2021 року позивачка змінила замки в квартирі, доки відповідач хворів на ковід та протягом квітня 2021 року не з`являвся у квартирі. 08.05.2021 року відповідач не зміг потрапити у квартиру через зміну замка, оскільки ключ від нового замка позивач йому не надала. Зазначені обставини про те, що в березні 2021 року було замінено вхідні замки у квартиру [ADDRESS] підтвердила в судовому засіданні також і позивач. У зв`язку із цим відповідач неодноразово звертався до органів поліції із заявами про те, що не може потрапити у квартиру [ADDRESS] та забрати свої речі і документи. Дані обставини підтверджуються матеріалами справи. Згідно зі ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно статті. 109 Житлового кодексу виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). Відповідно до частини 1,2 статті 156 ЖК члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири так і на наймача. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У будь-якому випадку неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким іншим нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має грунтуватися на вимогах закону, а й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. До такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла в постанові від 30.06.2021 р. справа № 707/2425/19. Враховуючи те, що відповідач не самоправно вселився до спірного жилого приміщення, його тривале проживання в квартирі, як особи яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того щоб вважати квартиру своїм житлом в розумінні статті 8 Конвенції. Підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням є за двох умов: не проживання особи в житловому приміщенні понад один рік та відсутність поважних причин такого непроживання. Крім того, Верховний суд у постанові від 26.05.2021р. в справі № 522/18540/18-ц зазначив, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені строки у житловому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою зберігається намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місяця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, то втратила право на житлову площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 760/131-13/14-п (провадження № 61 -30912св 18). від 26 лютого 2020 року у справі № 333 6160/17 (провадження № 61-73 17св19). від 18 березня 2020 року у справі № 182/65.36/13-й (провадження № 61-23089св19). Таким чином, посилання позивача про те, що [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] понад рік без поважних причин, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, позивач в березні 2021 року змінила замок у квартирі, про що підтвердила в судовому засіданні, ключ [PERSON] він нового замка не надала, у зв`язку із чим в червні та в липні 2021 року відповідач змушений був звертатись з даного приводу до правоохоронних органів. А посилання [PERSON] на те, що [PERSON] не відшкодовуються витрати по сплаті комунальних послуг можуть бути предметом розгляду іншого судового провадження. За таких обставин, на підставі викладеного, суд вважає, що позов є необгрунтований і такий, що не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed