Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю, поділ майна та припинення частки в майні. Свої уточнені позовні вимоги мотивує тим, що з 28 лютого 2002 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який на даний час розірвано. Під час шлюбу ними придбано автомобіль Renault Ttafic, реєстраційний номерний знак [NUMBER] , який був зареєстрований на ім`я відповідача [PERSON] та побудований житловий будинок в [ADDRESS] . Зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя як таке, що придбано за спільні сімейні кошти та внаслідок спільної праці подружжя. Оскільки сторони не можуть дійти згоди щодо поділу вказаного майна, а позивач має намір реалізувати своє право власності на спільну сумісну власність, тому позивачем і подано до суду позов про визнання вказаного майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та припинення частки в майні, а саме: визнання спільною сумісною власністю подружжя транспортного засобу автомобіля Renault Ttafic, реєстраційний номерний знак [NUMBER] , стягнення грошової компенсації, що становить Ѕ частину ринкової вартості транспортного засобу та припинення частки у праві власності на Ѕ частину даного автомобіля; визнання спільною сумісною власністю подружжя житлового будинку [ADDRESS] та виділення в натурі Ѕ частини житлового будинку, а також стягнення судових витрат. Позивач в судове засідання не з`явилася, проте її представник адвокат Щербак О.В. в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання також не з`явився, проте його представник адвокат Карпенко В.К. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнав частково в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя транспортного засобу автомобіля Renault Ttafic, реєстраційний номерний знак [NUMBER] , в решті позовних вимог просив суд відмовити, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши наявні у справі докази, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 28 лютого 2002 року, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб від 17 червня 2017 року серії [NUMBER] , який між сторонами розірвано. 25 липня 2001 року [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку було придбано житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] (а.с.21). На підставі рішення виконавчого комітету Прилуцької міської ради № 617 від 29 жовтня 2002 року [PERSON] надано дозвіл на реконструкцію старого будинку та будівництво гаража розміром 6,30х8,30 м. по [ADDRESS] (а.с. 19) та наданий дозвіл головного архітектора міста Прилуки № 125 від 01 листопада 2002 року на будівництво гаража, який дійсний до 29 жовтня 2004 року (а.с.20). Зазначені обставини сторони не спростовують і не заперечують. Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За приписами ст. ст. 60-63, 68 СК України будь-яке майно (крім речей індивідуального користування та речей, які виключені з цивільного обороту), набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Визначаючи обсяг майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, обов`язково слід встановлювати правовий режим його належності подружжю загалом або дружині/чоловікові окремо в контексті положень ст. ст. 57, 58 СК України. Згідно з п. п. 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України). Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям в їх сукупності. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом в постанові від 18 червня 2018 року у справі №711/5108/17. Судом встановлено, що згідно Договору купівлі-продажу житлового будинку від 25 липня 2001 року, [PERSON] купив жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . На зазначеній земельній ділянці було розміщено один жилий дерев`яний будинок житловою площею 91,8 кв.м, загальна площа будинку 142,2 кв.м, зазначений в плані під літерою А-1, сарай Б-1, огорожа №2, вбиральня У-1. За інформацією КП «Прилуцьке МБТІ» Чернігівської обласної ради від 30 червня 2017 року №1201, згідно технічної інвентаризації станом на 31 грудня 2012 року встановлено, що право власності на будинок під літ А-2 з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано. Реконструкція старого будинку та будівництво гаража надано [PERSON] на підставі рішення №617 Прилуцької міської ради від 29 жовтня 2002 року. Згідно технічної інвентаризації станом на 19 грудня 2007 року виявлено, що в будинку під літ.А-2 повна заміна конструктивних елементів із збільшенням розмірів та надбудовою другого поверху. Будинок під літ.А-1 з господарськими будівлями, знесено. Старий будинок під літ.А-1 зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 25 липня 2001 року, посвідченого Могиленко Л.М., приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №4477. Крім того, судом встановлено, що згідно облікової картки приватного транспортного засобу, наданої територіальним сервісним центром №7442 РСЦ МВС в Чернігівській області, 23 жовтня 2010 року зареєстровано на ім`я [PERSON] , [INFO] автомобіль Renault Ttafic, реєстраційний номерний знак [NUMBER] , 2004 року випуску. Згідно Звіту №037/18 експерта Даценка Г.Д. про оцінку майна транспортного засобу автомобіля Renault Ttafic, реєстраційний номерний знак [NUMBER] , ринкова вартість даного автомобіля, визначена на засадах незалежної оцінки на 21 травня 2018 року становить 114790 грн. (а.с.90). Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма частин третьої та четвертої статті 368 ЦК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України). У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За змістом норм статтей 181, 331 ЦК України новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Згідно вимог ст.ст. 81, 82 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Ураховуючи викладене, на підставі належним чином оцінених доказів, врахувавши вищевказані правові позиції та ті обставини, що будинок, який був придбаний [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 25 липня 2001 року повністю знесений; і на його місці за час шлюбу за спільні кошти подружжя [PERSON] та [PERSON] побудували незавершений будівництвом житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , право власності на який не зареєстровано; при цьому відповідачем не надано суду належних і допустимих документальних доказів, які б достовірно і безсумнівно підтвердили, що спірний будинок побудований ним за його власні кошти до укладення шлюбу з [PERSON] , чи то набутий за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набутий за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, суд приходить до висновку, що даний незавершений будівництвом житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Проте, враховуючи, що право власності на новостворений будинок на час розгляду справи судом не зареєстровано за жодною із сторін, і він є об`єктом незавершеного будівництва, тому позовні вимоги в частині визнання права власності на житловий будинок та виділення в натурі Ѕ частини житлового будинку, підлягають частковому задоволенню в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] саме незавершеного будівництвом житлового будинку [ADDRESS] та визнання права на 1/2 частину незавершеного будівництвом спірного будинку за [PERSON] . Щодо позовних вимог в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя транспортного засобу автомобіля, стягнення грошової компенсації та припинення частки у праві власності на даний автомобіль, суд враховує, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1,2,4 статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). За змістом ч.4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Відповідно до ч.3 ст. 370 ЦК України виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. За таких обставин, враховуючи, що за час перебування у шлюбі сторонами було придбано автомобіль Renault Ttafic, реєстраційний номерний знак [NUMBER] , який зареєстровано на ім.»я відповідача [PERSON] , тобто даний транспортний засіб є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і зазначені обставини сторони не спростовують і не заперечують; та беручи до уваги інтереси позивача, що мають істотне значення, яка категорично заперечила щодо користування автомобілем, який зі слів відповідача потребує ремонту, протягом 15 днів в місяці, та враховуючи, що [PERSON] погоджується на присудження судом сплати грошової компенсації замість своєї частки у праві спільної сумісної власності на спірний автомобіль, пред`явивши даний позов, тому позовні вимоги в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя транспортного засобу автомобіля Renault Ttafic, реєстраційний номерний знак [NUMBER] , стягнення грошової компенсації, що становить Ѕ частину ринкової вартості транспортного засобу та припинення частки у праві власності на Ѕ частину даного автомобіля, підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України суд враховує, що оскільки позов задоволено частково, тому судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial