Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що їй, відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, належить житловий будинок з господарчими спорудами за адресою: [ADDRESS] , що був набутий нею на підставі договору купівлі-продажу від 06.06.2012. Зі змісту договору вбачається, що земельна ділянка, на якій розташований вищевказаний житловий будинок з господарчими спорудами, переходить в тимчасове користування покупця. Вказана земельна ділянка належала продавцям відповідно до рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.02.2011. Позивач вважає, що разом з набуттям права власності на житловий будинок з господарськими спорудами, до неї перейшло право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, а тому, вона просить суд: визнати за нею право власності на земельну ділянку, площею 659 кв.м, розташованої за адресою: [ADDRESS] , в порядку припинення права власності продавців. Позивач у судове засідання не з`явилась, надала до суду заява про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином, надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив розглянути заяву за його відсутності, зазначивши, що Криворізька міська рада є неналежним відповідачем у справі, оскільки спірна земельна ділянка була визнана у судовому порядку приватною власністю за [PERSON] та [PERSON] , а відповідач не є власником і розпорядником земельної ділянки. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Враховуючи, що учасники справи в судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу від 06.06.2012 (а.с. 5-6), укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Лігутою Л.В., позивач придбала житловий будинок з господарчими спорудами за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п.2 даного договору купівлі-продажу, земельна ділянка, на якій розташований вищевказаний житловий будинок з господарчими спорудами, переходить у тимчасове коректування Покупця та підлягає оформленню в особисту власність у відповідності з діючим законодавством. Набуття права власності за [PERSON] на житловий будинок з господарчими спорудами за адресою: [ADDRESS] , підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №173398552 (а.с. 7). Як вбачається з рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.02.2011 (а.с. 8-9) за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності по 1/2 частині кожному земельної ділянки, площею 659 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . Згідно з рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 22.01.2020 (а.с. 56) було зупинено розгляд заяви [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме: земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю відомостей в Державному земельному кадастрі про реєстрацію права власності на заявлену земельну ділянку. Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (частина перша статті 79 ЗК України). Статтею 12 ЗК України визначено повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, до яких належать, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу, інформування населення щодо вилучення (викупу) та інші. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Стаття 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлює, що земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. З договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.06.2012 та звіту про експертну грошову оцінку вартості земельної ділянки (а.с. 14-28) вбачається, що земельній ділянці, розташованій за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0659 га, з цільовим призначенням: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, присвоєно кадастровий номер 1211000000:08:528:0004. Згідно з частинами першою, четвертою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Стаття 125 ЗК України передбачає, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Разом з цим, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16). За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13, - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що з набуттям позивачем права власності на житловий будинок з господарчими спорудами, які розташовані на спірній земельній ділянці, до неї, як до нового власника цього нерухомого майна, в силу положень статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, перейшло право власності на спірну земельну ділянку, так як продавці на момент укладення договору купівлі-продажу мали право власності на цю земельну ділянку. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved