Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-12 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно дітей: дочки [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO] В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 02.03.06. перебувала в шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають двох дітей: дочку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO] 14.05.14. шлюб між нею та відповідачем був розірваний. Відповідач дітьми не займався, не приймав участі у їх вихованні, утриманні чи догляді, - був батьком лише «на папері», а з березня 2013 року самоусунувся від батьківських обов*язків. У зв*язку з чим 10.03.18. звернулась до Сихівської районної адміністрації із заявою про позбавлення відповідача батьківських прав. На засідання орагну опіки та піклування Сихівської РА м..Львова відповідач не з*явився і на підставі наявних доказів був даний висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно дітей. Тому просить позов задоволити. Позивач та її представник поданий позов підтримали з мотивів та підстав, викладених в ньому. Відповідач, незважаючи на належне повідомлення про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з*явився, про поважність неявки до суду не заявив, позову не заперечив. З урахуванням наведеного та думки позивача, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. Представник третьої особи в судове засідання не з*явився, хоча належним чином - під розписку, був повідомлений про час та місце розгляду справи; у підготовчому засіданні позов підтримав із наданим висновком органу опіки та піклування; у зв*язку з чим суд вважає можливим розгляд справи за його відсутності на підставі наявних доказів. Заслухавши позивача та його представника, з*ясувавши обставини справи та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, повно та всебічно з'ясувавши фактичні взаємини сторін, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов*язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч.1 ст. 4, ч.1 ст.5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з п.п.1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з*ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об*єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв*язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частинами 2, 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сімї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов*язків по вихованню дитини. За змістом наведених правових норм ухилення від виконання зобов'язань батьків по вихованню дитини означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність), які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні зазначених обов'язків, коли особа має реальну можливість виконати їх, але не вчиняє відповідних дій. Під час розгляду судом справи встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], шлюб між якими розірвано рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 14.05.14., що набрало законної сили, є батьками [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження відповідно серії [NUMBER] від 20.09.06. та [NUMBER] від 01.08.09. Відповідач дітьми не займався, не приймав участі у їх вихованні, утриманні чи догляді, був батьком лише «на папері», а з березня 2013 року самоусунувся від батьківських обов*язків. З того часу відповідач з дітьми взагалі не бачився, з днями народжень не вітав, до навчального закладу не з*являвся, хоча б з метою поцікавитись навчально-виховним процесом дітей. Як ствердила позивач, жодних перешкод у виконанні відповідачем покладених на нього батьківських обов*язків останньому не чинила. Ні з заявами, ні зі скаргами у будь-які органи відповідач з цього приводу не звертався. Діти сторін зареєстровані і проживають разом з матір*ю за адресою: [ADDRESS], що вбачається із копії довідки про склад сім*ї від 28.02.18. № 631, виданої ЛКП «Дністер», яка і виконує обов'язки щодо їх виховання, утримання та розвитку, що підтверджується наданими суду письмовими доказами з навчального закладу дітей. Позивач суду ствердила, що з позовами про стягнення аліментів на утримання дітей до відповідача не зверталась. Згідно з висновком Сихівської районної адміністрації ЛМР, як органу опіки та піклування, № 11 від 04.04.18. визнано доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина та дочки у зв*язку із самоусуненням останнього від виконання батьківських обов*язків, оскільки він не дбає про духовний та фізичний розвиток дітей, матеріально не забезпечує, з сім*єю не проживає, за роки навчання дітей в заклад не з*явився, не з*явився і на засідання комісії, хоча належним чином повідомлявся. Даний висновок був прийнятий на підставі поданих документів, письмових свідчень свідків, пояснень матері та старшої дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Про байдужість до дітей і наслідки вирішення позову свідчить і неявка відповідача на розгляд справи з урахуванням повернення до суду рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення з підписом особистого вручення [PERSON] Встановлені у даній справі обставини беззаперечно підтверджують навмисне, свідоме ухилення відповідачем від виконання обов'язків по вихованню дітей. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач протягом більше як 5 років ухиляється від виконання ним своїх обов'язків по вихованню дітей, а тому його слід позбавити батьківських прав відносно дочки та сина. Вирішуючи питання судових витрат, то на клопотання позивача такі слід залишити по понесеним. На підставі п.2 ч.1 ст.164 Сімейного Кодексу України, та

Outcome: approved