Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований 14.07.2015 р. у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Стрию реєстраційної служби Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області, актовий запис №231, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що від шлюбу в них народилась дочка [PERSON], [INFO] З червня 2017 р. їхні відносини поступово почали погіршуватись. Кожний з них має різні погляди на шлюб та сімейне життя. З грудня 2017 року вони не підтримують шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства. Спільне життя та збереження шлюбу стало неможливим. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні позивач позов підтримала, дала пояснення аналогічні, викладеним в позовній заяві, просить суд шлюб розірвати. Пояснила, що близько року вони з відповідачем не проживають однією сімєю, у них різні погляди на життя. Відповідач, будучи належним чином повідомленим, в судове засідання не зявився, подав суду заяву в якій просить справу розглянути без його участі, не заперечує щодо розірвання шлюбу. Суд, заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.\~112\~СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно з п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З свідоцтва про укладення шлюбу, серії І-СГ №250066, вбачається, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14.07.2015 року, актовий запис № 231. У шлюбі, у сторін народилась дочка [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-СГ №514915, актовий запис №578, видане Стрийським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області. Позивач наполягає на розірванні шлюбу і своєму небажанні проживати з відповідачем однією сімєю. В судовому засіданні встановлено, що сторони разом не проживають з грудня 2017 року, шлюбні відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть, що свідчить про тривалість і стійкість конфлікту між ними та остаточний розпад сімї. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Позивач скористалась даним правом та звернулась до суду з цим позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а сторони не мають наміру зберігати шлюб. Приймаючи до уваги відсутність згоди сторін на примирення, суд вважає, що причини, що спонукають їх наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Крім того, згідно з вимогами п.1 ч.2\~ст.141 ЦПК України\~судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, а тому з відповідача слід стягнути 704,80 грн. судового збору в користь позивача. Що стосується стягнення з відповідача в користь позивача витрат, повязаних з наданням правової допомоги, слід зазначити наступне. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено рішення (правова позиція, викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.05.2018 р.). Судом встановлено, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження понесення витрат на правову допомогу, зокрема, відсутні акт приймання-передачі наданих послуг, договір про надання правової допомоги, розрахунок витрат, а сама квитанція №ПН317558 від 15.06.2018 р. про сплату 500, 00 грн. не є належним підтвердження понесених витрат на правову допомогу, а тому у стягненні судових витрат на правову допомогу слід відмовити.

Outcome: approved