Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

Позивач звернувся у лютому 2014 року до суду із позовною заявою до ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Неодноразово позивач уточнював позовні вимоги В обґрунтування своїх позовних вимог в уточненій позовній заяві від 14.11.2016 року позивач посилався на те, що 09.07.2006 року між ним та [PERSON] було укладено кредитний договір № DNH4КР97970149, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 2860 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 25,08% на рік з кінцевим терміном повернення 08.07.2008 року. 14.04.2009 року [PERSON] померла. Спадкоємцем після смерті [PERSON] є [PERSON]. [PERSON] зобовязання за кредитним договором належним чином не виконувала, у звязку з чим виникла заборгованість станом на дату її смерті 14.04.2009 року у розмірі 9501,56 грн., що складається з: 2860 грн. - заборгованість за кредитом, 4133,73 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 2507,83 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Просив стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором № DNH4КР97970149 від 09.07.2006 року у розмірі 9501,56 грн., сплачений судовий збір. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» уточнені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] у судове засідання зявився. Проти задоволення позову заперечував. Подав до суду заяву про застосування строку позовної давності. Суд, заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 09 липня 2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір, який складається із заяви позичальника № DNH4КР97970149 та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Рострочка»)(«Стандарт»), згідно якого остання отримала кредит у розмірі 2860 грн. на споживчі потреби, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 25,08% на рік з кінцевим терміном повернення 08.07.2008 року. 14.04.2009 року [PERSON] померла. Спадкоємцем після смерті [PERSON] є [PERSON], що підтверджується копією спадкової справи після смерті [PERSON] Позивачем заявлено, що [PERSON] зобовязання за кредитним договором належним чином не виконала, у звязку з чим виникла заборгованість станом на дату смерті 14.04.2009 року у розмірі 9501,56 грн., що складається з: 2860 грн. - заборгованість за кредитом, 4133,73 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 2507,83 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовні давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність строком один рік. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, висвітленої в рішенні «Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства» від 22.10.1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати недійними і недостатніми. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, а відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Представник відповідачки [PERSON] подав до суду заяву про застосування строку позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором від 09.07.2006 року. Згідно Постанови Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15 у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно заяви позичальника № DNHDRB00031065 від 09.07.2006 року [PERSON] повинна була сплачувати щомісячні платежі у розмірі 153,26 грн. до 28 числа кожного місяця. Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, за даним кредитним договором не було сплачено жодного платежу. Позивач звернувся із даним позовом до суду 08.02.2014 року. Позивач із заявою про поновлення строку позовної давності не звертався. Тому підлягає застосуванню строк позовної давності Відповідно до п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Пунктом 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам розяснено, що при застосуванні положення пункту 7 частини 13 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у системному звязку з частиною 11 статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У звязку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачено заборони предявлення окремих вимог у звязку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно тощо), положення п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку. З Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення п. п. 22, 23 ст. 1, ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року з наступними змінами у взаємозвязку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справи про захист прав споживачів кредитних послуг) треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають, як під час укладання, так і виконання такого договору. Та обставина, що предметом спору є споживчий кредит, підтверджено матеріалами справи і не заперечується позивачем. Тому суд також застосовує до спірних правовідносин Закон України «Про захист прав споживачів» та приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором є безпідставними кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У відповідності зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України не підлягають стягненню відповідачів сплачені позивачем судові витрати.

Outcome: dismissed