Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 22.10.2019 між [PERSON] та ТОВ «Авентус Україна» укладено договір про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту №1411302, за умовами якого позивач отримав грошові кошти в розмірі 10 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,26% річних строком на 30 днів. Вважає, що при укладенні вказаного кредитного договору порушені його права як споживача, зокрема, кредитором не було надано йому повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту як перед укладенням, так і під час укладення кредитного договору. Крім того, сума компенсації є непропорційно великою та застосовується подвійна відповідальність за невиконання умов договору. Також договором передбачено дозвіл позичальника на обробку його персональних даних всупереч його волевиявленню. На підставі викладеного, позивач просить визнати недійсним кредитний договір №1588735 від 03.12.2019, укладений між сторонами. В судове засідання позивач не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлена належним чином. В матеріалах справи міститься заява позивача про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представником відповідача адвокатом Бабенковою Н.А. подано до суду відзив, у якому вона просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що вимоги позивача є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, оскільки перед подачею заявки клієнт повинен ознайомитись з усією інформацією про порядок та умови фінансових послуг, оскільки без такого підтвердження у клієнта відсутня технічна можливість перейти на наступну сторінку для подальшого оформлення кредиту. Таким чином, кінцеве оформлення кредиту позивачем свідчить про те, що вона отримала всю необхідну інформацію по кредиту та погодилася з нею, між сторонами було досягнуто згоди на укладення договору та всіх його істотних умов. Крім того зазначив, що встановлення у кредитному договорі плати (процентів) за користування кредитними коштами не є компенсацією в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Звернув увагу, що позивач мала право відкликати свою згоду на укладення кредитного договору, проте цього не зробила у визначений законом строк. Щодо персональних даних позивача представник відповідача зауважив, що такі дані третім особам не розголошувалися. Зауважив, що позивач є клієнтом відповідача з 21.06.2018 та до укладення оскаржуваного договору уклала ще 9 кредитних договорів, які були виконані належним чином, що свідчить про обізнаність позивача з порядком укладення (підписання) та мовами кредитного договору. За наявності вказаних заяв, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності всіх учасників процесу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як убачається із матеріалів справи, 22.10.2019 між [PERSON] та ТОВ «Авентус Україна» укладено договір про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту №1588735, за умовами якого позивач отримала грошові кошти в розмірі 10 000,00 грн. строком на 30 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,26% річних (459,90% річних, знижена процентна ставка) та 1,80% від суми позики за кожен день користування позикою (657% річних, стандартна процентна ставка) (а.с. 7-8). Вступною частиною вказаного договору встановлено, що правила надання коштів у позику, розміщені на сайті товариства, є невід`ємною частиною цього договору; приймаючи умови цього договору клієнт підтверджує, що він ознайомлений з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується та зобов`язується неухильно їх дотримуватися. За змістом п. 3.1 договору сторони домовилися, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюється згідно графіка платежів, який є невід`ємною частиною цього договору. Згідно п. 3.2 договору нарахування процентів за договором здійснюється за зниженою процентною ставкою на залишок фактичної заборгованості за позикою за фактичну кількість календарних днів користування позикою. Проценти за користування позикою нараховуються щоденно, починаючи з дня надання позики в межах строку надання позики за виключенням дати повернення позики та сплати нарахованих процентів. Відповідно до п. 4.4 договору у випадку прострочення повернення суми позики клієнт зобов`язаний сплатити товариству штраф у розмірі 120,00 грн. за кожен день прострочення, починаючи з 4 дня прострочення виконання зобов`язань за договором. Пунктом 4.5 договору передбачено, що штрафи та пеня не можуть перевищувати граничний їх розмір, що становить 50% від суми, одержаної клієнтом за цим договором - 5 000,00 грн. Згідно із п. 6.5 договору клієнт надає свою однозначну, беззастережну і необмежену згоду на обробку персональних даних. Судом встановлено, що зобов`язання відповідача з надання позивачу кредиту були виконані в повному обсязі. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. За змістом ст. 11 та 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України №6-1341цс15 від 02.12.2015. Таким чином, враховуючи те, що матеріали справи спростовують твердження позивача про те, що кредитором не було надано повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту як перед укладенням, так і під час укладення договору про надання споживчого кредиту, суд не убачає підстав для задоволення позовних вимог з цих підстав. Однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в суду немає правових підстав для задоволення позову (правова позиція міститься в постанові Верховного суду України №6-94цс13 від 25.12.2013). Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За приписами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, умови кредитування позичальник розумів та погодив, інформацію стосовно наданих фінансових послуг в розумінні ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» отримав. Крім того, як убачається з положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено в ході розгляду справи та не було спростовано позивачем, погоджену суму коштів ним отримано, згоду на укладення договору ним протягом 14 днів після укладення спірного договору у розумінні ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відкликано не було. На підставі вищевикладеного, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо недійсності оспорюваного кредитного договору, суд приходить до висновку про відсутність підстав, визначених ст. 215 ЦК України, для визнання вказаного кредитного договору недійсним. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог. Інших доводів, які б спростували висновки суду, матеріали справи не місять. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed