Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, збільшення розмірів аліментів, стягнення пені за прострочення сплати аліментів та з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд: позбавити батьківських прав відповідача щодо малолітньої доньки [PERSON], [INFO]; збільшити розмір аліментів та змінити спосіб їх присудження шляхом стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання малолітньої доньки [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі 4000 (чотири тисячі) гривень щомісяця, починаючи з моменту пред'явлення позову до суду; стягнути з відповідача на користь позивача пеню за прострочення сплати аліментів в сумі 5 431,59 гривень станом на 05.04.2016 року за період з жовтня 2011 року по вересень 2015 року та 10 573,84 грн судових витрат. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 16.05.2009 по 24.01.2012, від шлюбу в сторін є донька [PERSON], [INFO]. Рішенням суду від 24.01.2012 з відповідача [PERSON] стягнуто на користь позивача [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] в розмірі 1/ 4 його частини заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з жовтня 2011 року і до досягнення дитиною повноліття. У зв'язку з тим, що відповідач проживає в іншому місті, а також враховуючи ймовірну вірогідність виникнення у відповідача нерегулярних доходів або мінливих доходів, або отримання частки доходів в натурі, стягнення аліментів на дитину у частці від доходу відповідача може призвести до істотної різниці у розмірі аліментів, що у свою чергу негативно вплине на забезпечення дитини. Зважаючи на працездатність відповідача, перебування дитини повністю на утриманні позивача, потребу у забезпеченні дитини достатнім (не мінімальним) рівнем збереження здоров'я та розвитку, позивач вважає, що справедливим та виправданим буде присудження аліментів у розмірі 4 000,00 гривень. До того ж відповідач нехтує батьківськими обов'язками, на думку позивача, не цікавиться у розвитку та вихованні дитини, не надає необхідної матеріальної допомоги, принижує гідність дитини, самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, тобто ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідач належним чином не сплачував аліменти на утримання доньки на користь позивача, тому станом на квітень 2016 року сума пені, яку відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача за період з 31.10.2011 року по вересень 2015 року складає 5 431,59 гривень. Позивач та її представники в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав та збільшення розмірів аліментів, посилаючись на те, що він від виконання своїх батьківських обов'язків не ухиляється, його вини у недостатньому спілкуванні з донькою немає, оскільки позивач перешкоджає спілкуванню з донькою, до того ж дохід позивача невеликий і він не зможе сплачувати аліменти у більшому розмірі ніж тому, який визначив суд. Позовні вимоги про стягнення пені за прострочення сплати аліментів визнавав та не заперечував проти їх задоволення. Представник третьої особи в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, надала суду висновок комісії з питань захисту прав дитини Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його доньки [PERSON] Вислухавши думку сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню в частині позбавлення відповідача батьківських прав з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що згідно зі свідоцтвом про народження [INFO] року народилася [PERSON], її батьком є - [PERSON] (відповідач), мати - [PERSON] (позивач) (а.с.13). Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 16.05.2009 року. Рішенням Сніжнянського міського суду Донецької області від 24 січня 2012 рокушлюб між сторонами по справі було розірвано (а.с.12). Дитина проживає разом з матір'ю, про цей факт не заперечували сторони. Судом встановлено, що позивач змінювала місце проживання після розірвання шлюбу, перемістившись разом з дитиною з м. Сніжного Донецької області як тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) до [ADDRESS] (а.с.14). У зв'язку з чим відповідач про зміну місця проживання позивача та його дитини тривалий час не знав, оскільки не був повідомлений про зміну їх місця проживання. Письмовий доказ, а саме висновок комісії з питань захисту прав дитини Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його доньки [PERSON] оцінюється судом критично, з урахуванням того, що цей висновок зроблений лише на підставі поданих документів збоку позивача. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, є хронічними алкоголіками або наркоманами. Судом встановлено, що відповідач на обліку у лікаря-психіатра та лікаря нарколога не перебуває, зазначене підтверджується відповідними довідками (а.с.78-79). У судовому засіданні свідок [PERSON], який є рідним братом позивача, та свідок [PERSON], яка перебуває у дружніх стосунках з позивачем, повідомили що відповідач з 2009 року ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків відносно доньки [PERSON], не надавав на її утримання необхідної матеріальної допомоги. У п. 15 Постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року роз'яснює, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пункт 16 зазначеної Постанови роз'яснює, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад (п.18 зазначеної Постанови). Отже, так як в судовому засіданні встановлено, що відповідач бажає приймати участь у житті та вихованні доньки, проте не вживає відповідних активних дій для виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до дитини, враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд приходить до висновку про відмову на даний час в задоволенні заявлених вимог про позбавлення батьківських прав, та вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини [PERSON] і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов'язків відносно малолітньої [PERSON], [INFO]. Стосовно позовних вимог про збільшення розміру аліментів та зміни способу їх присудження шляхом стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання малолітньої доньки [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі 4000 (чотири тисячі) гривень щомісяця, суд вбачає необхідним відмовити з огляду на таке. Розмір аліментів, відповідно до частини 1 статті 192 СК України, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Рішенням Сніжнянського міського суду Донецької області від 24.01.2012 з відповідача [PERSON] стягнуто на користь позивача [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] в розмірі 1/ 4 його частини заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з жовтня 2011 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.12). Як на підставу своїх вимог про збільшення розміру аліментів на утримання дитини позивач посилається на те, що відповідач проживає в іншому місті, а також враховуючи ймовірну вірогідність виникнення у відповідача нерегулярних доходів або мінливих доходів, або отримання частки доходів в натурі, стягнення аліментів на дитину у частці від доходу відповідача може призвести до істотної різниці у розмірі аліментів, що у свою чергу негативно вплине на забезпечення дитини, отже вважає за можливе стягувати з нього аліменти щомісячно в розмірі 4 000,00 грн, однак, з такими твердженнями позивача погодитися не можна виходячи із наступного. Як вбачається з довідки про доходи від 01.12.2015 року виданою ТОВ «МІЛЕНІУМ 3000» [PERSON] працює на даному підприємстві з 16.02.2015, займає посаду адміністратора, дохід за період з 01.06.2015 по 30.11.2015 склав 8 250,00 грн (а.с.57). Суд, вирішуючи питання про зміну розміру аліментів, керується загальними принципами, за якими стягнення аліментів на користь одного з подружжя не повинно погіршувати становище іншого порівняно із становищем одержувача аліментів. З часу постановлення зазначеного рішення про стягнення аліментів матеріальний стан відповідача в бік покращення не змінився, інших доходів, окрім заробітної плати, відповідач не має, що не може бути підставою для збільшення розміру аліментів. Окрім цього суд, надавши правову оцінку письмовим доводам позивача, про те що у позивача суттєві витрати на утримання дитини, вважає, що частково такі витрати відносяться до категорії додаткових витрат батьків на утримання дитини, проте позивачем такі вимоги в порядку статті 185 СК України не заявлялися. Таким чином, судом не встановлено підстави, на які посилається позивач, що могли би бути підставою згідно ч. 1 ст. 192 СК України для зміни розміру аліментів, а тому суд не може змінити розмір аліментів. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення пені за прострочення сплати аліментів в сумі 5 431,59 гривень за період з жовтня 2011 року по вересень 2015 року, суд встановив, що відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог в цій частині не заперечував та визнавав їх. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2008 «Про судове рішення у цивільній справі» за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Беручи до уваги наведене, перевіривши розрахунки пені, надані позивачем, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені за прострочення сплати аліментів в сумі 5 431,59 гривень за період з жовтня 2011 року по вересень 2015 року з відповідача на користь позивача на утримання дитини підлягають задоволенню. Відповідно ст.ст. 79, 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати за витребування доказів у розмірі 573,84 грн. Також суд вбачає необхідним за розгляд позовної вимоги про стягнення пені за прострочення сплати аліментів стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 487,20 грн. Щодо позовних вимог у частині стягнення витрат направову допомогу, відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надавання безоплатної правової допомоги. Прохання позивача відшкодувати витрати на правову допомогу не знаходить свого обґрунтування, та не підтверджено фактами реального надання правової допомоги саме по цій цивільній справі на суму 10 000,00 грн, не надано погодинного розрахунку наданої правової допомоги, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні відшкодувати витрати на правову допомогу. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial