Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним вище позовом, який мотивувала тим, що вона працювала в їдальні Могилів-Подільської СЗШ І-ІІІ № 1 з 08.09.2000. Перебуваючи у черговій відпустці, позивач написала та подала заяву про звільнення за власним бажанням з 31.07.2017. Наказом № 54-К від 31.07.2017 її було звільнено з посади кухара за власним бажанням. В день звільнення позивач була відсутня на роботі, а відповідач не повідомив її про необхідність отримання належно оформленої трудової книжки, чим порушив вимоги КЗпП України. Про дату її звільнення позивач дізналась тільки після особистого звернення до відділу освіти. Позивач зверталась особисто до відповідача про повернення трудової книжки, однак її повернуто не було. З наказом про звільнення позивач ознайомилась лише 11 жовтня 2017 року. Також, з позивачем не було поведено остаточно розрахунку. Крім того, після вказаних неправомірних дій відповідача, позивач кожний раз після звернення до відповідача переносила негативні психологічні переживання, а саме почуття приниження, душевний біль та депресію, оскільки було принижено її честь та гідність. Зважаючи на викладене, з врахуванням заяв про збільшення позовних вимог, позивач просить суд зобовязати керівника Могилів-Подільської СЗШ І-ІІІ ступенів № 1 змінити дату її звільнення з 31.07.2017 на фактичний день видачі трудової книжки; зобовязати керівництво Могилів-Подільської СЗШ І-ІІІ ступенів № 1 видати позивачу належним чином оформлену трудову книжку; стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 14567,60 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Просила позов задоволити в повній мірі. Підтримала викладені в позові обставини та додатково суду повідомила, що з 08.09.2000 працює в Могилів-Подільській СЗШ І-ІІІ ступенів № 1. Заяву про звільнення за власним бажанням вона подала 20.07.2017. Так як в неї була відпустка, в період з 22.07.2017 до 20.09.2017 позивач перебувала поза межами міста у звязку з сімейними обставинами. Підтвердила, що в заяві про звільнення не вказала свою адресу для листування. Роботодавець не повідомив її про звільнення та дату звільнення і дану обставину вона дізналась лише 03.10.2017 коли в усному порядку сама звернулась до відповідача із заявою про видачу їй трудової книжки, однак їй в цьому було відмовлено, з підстав наявності заборгованості в фінансовому відділі. Одночасно позивач підтвердила факт, що після закінчення відпустки вона на роботу не вийшла. 11.10.2017 вона уже з письмовою заявою звернулась до відповідача і, того ж дня, ознайомилась з наказом про звільнення. 17.10.2017 позивач отримала лист з проханням закінчити процедуру звільнення, а вже 20.10.2017 їй надійшов лист з вкладишем до трудової книжки. Вважає, що відповідачем було порушено вимоги Інструкції про порядок ведення трудових книжок та вимоги КЗпП України, оскільки роботодавець мав видати їй трудову книжку, а не вкладиш до неї. Крім того, повідомила, що під час всієї процедури звільнення вона отримала моральну шкоду, оскільки кожний візит до директора школи [PERSON] завдавав їй моральних страждань, так як той її ображав. Позивач почала приймати заспокійливе. Також повідомила, що стажується для працевлаштування на роботу в кондитерський дім «Вацак», але згодом її викликали у відділ кадрів, де розпитували про даний судовий процес. Тоді ж відбулась телефонна розмова між нею та представником відповідача, який звинувачував її в порушенні процедури звільнення. Крім того, у відділі кадрів їй дали зрозуміти, що якщо вона не припинить судовий розгляд даної справи то її там не працевлаштують. Усі перечисленні обставини позивач вважає підставою для задоволення позову в частині стягнення з відповідача моральної шкоди. Відповідач в судове засідання не зявився. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Зазначив, що позивачем було порушено процедуру звільнення. Повідомив, що [PERSON] 31.07.2017 мала вийти на роботу з відпустки, але не вийшла та за 10 днів, а не за 14 подала заяву про звільнення за власним бажанням. Про те, що відповідач не вийшла на роботу 31.07.2017 було складено акт. Крім того, позивач була матеріально відповідальною особою та при звільненні мала передати роботодавцю ввірені їй матеріальні цінності, які належать СЗШ І-ІІІ ступенів № 1, але не зробила цього. Згідно закону, на наступний день після звільнення роботодавець надіслав повідомлення позивачу про необхідність явки на роботу, для отримання трудової книжки, однак остання не зявилась. Крім того, в заяві про звільнення позивач не зазначила адресу для листування чи жодний інший засіб звязку та не просила надсилати їй трудову книжку через відділення звязку. Також 07.08.2017 до позивача дзвонили, щоб повідомити про її звільнення та заборгованість, однак вона не піднімала слухавку. Підтвердив, що після звернення позивача до роботодавця, їй 17.10.2017 були відправлені лист та вкладиш до трудової книжки, оскільки сама трудова книжка відсутня. Після написання позивачем заяви щоб її трудову книжку повернули їй через відділення звязку, директору стало відомо, що весь час [PERSON] працювала в школі без трудової книжки, оскільки при працевлаштуванні на роботу в 2000 році нею було подано особі, яка займалась веденням кадрової роботи лише заповнену вкладку до трудової книжки, в якій уже містились записи про її перше місце роботи та попереднє звільнення. В 2000 році посаду директора школи обіймав не відповідач [PERSON], а інша особа, тому про нюанси такого прийняття позивача на роботу відповідачу не відомо. Щодо позовної вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди представник відповідача також заперечив. Зазначив, що тиск на позивача не чинив. Робив запит чи працевлаштована [PERSON], але йому усно повідомили про те, що вона неофіційно працевлаштована в ТД «Вацак», однак письмової відповіді на день судового засідання він не отримав. Суд, заслухавши позивача та представника відповідача, свідків,\~\~дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи таке. З 08.09.2000 позивач працювала в шкільній їдальні Могилів-Подільської СЗШ І-ІІІ ступенів № 1 на посаді кухонного працівника шкільної їдальні, що підтверджується вкладишем до трудової книжки виданим на імя [PERSON], копія якого була надана суду відповідачем. З 20.05.2004 позивача було переведено на посаду комірника шкільної їдальні в СЗШ І-ІІІ ступенів № 1 (а.с.42), а наказом № 84-К від 01.10.2016 її було переведено з 0,5 ставки комірника на 0,5 ставки посади кухара з 01.10.2016 з посадовим окладом згідно зі штатним розписом (а.с.33). 20.07.2017 позивач подала заяву на імя [PERSON], як директора СЗШ І-ІІІ ступенів № 1, про звільнення з посади кухара за власним бажанням з 31.07.2017 (а.с.29). Відповідно до положень ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Наказом № 54-К від 31.07.2017 директора СЗШ І-ІІІ ступенів №1 м. Могилева-Подільського [PERSON] було звільнено з 0,5 ставки посади кухара, з 31.07.2017 за власним бажанням /ст. 38 КЗпП України/, що підтверджується копією вказаного наказу. На наказі міститься підпис позивача про ознайомлення з його змістом лише 11.10.2017 (а.с.3). 31.07.2017 працівники школи, в складі комісії: голови профспілкового комітету [PERSON], заступника директора з АГЧ [PERSON], секретаря-друкарки [PERSON], склали акт про відсутність кухара [PERSON] на роботі 31.07.2017 без поважних причин впродовж робочого дня (а.с.28). День, з якого позивач просила її звільнити, був першим робочим днем в який вона мала зявитись на роботу після відпустки, однак вона цього не зробила. Дана обставина була визнана самою позивачем. Вона пояснила суду, що в звязку з тим, що в заяві про звільнення за власним бажанням вона просила звільнити її саме з 31.07.2017 роботодавець був зобовязаний її звільнити саме з цієї дати, а її закон не зобовязує в день звільнення зявлятись на роботу, в звязку з чим вона на роботу і не вийшла. Більш того, вона була відсутня в місті в цей день і в подальшому, аж до 20.09.2017 разом з усією сімєю, а саме чоловіком та дочкою. Також, роботодавець був зобовязаний повідомити її про необхідність явки для отримання трудової книжки після звільнення, однак він цього не зробив. Лише після особистого звернення позивача в жовтні 2017 року роботодавець ознайомив її зі змістом наказу та повернув вкладку до трудової книжки. На підтвердження факту та періоду перебування позивача в щорічній відпустці представник відповідача також надав суду копію спільного наказу № 9-В від 27.03.2017 директора та голови профспілкового комітету СЗШ І-ІІІ ступенів № 1 м. Могилева-Подільського, яким затверджено, крім іншого, графік надання відпустки [PERSON], в період з 01.07.2017 по 28.07.2017 (а.с.35-37). Також, як зазначив представник відповідача, директор школи не скористався своїм правом на звільнення позивача з роботи у звязку з прогулом, а виніс наказ про її звільнення за ст. 38 КЗпП, тобто за власним бажанням працівника. Такі дії відповідач також вчинив не зважаючи на пропуск строку подання заяви [PERSON], а саме менше ніж за два тижні, як того вимагає вказана норма. Частинами 1 та 2 статті 47 КЗпП України передбачено, зокрема, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Тобто, у випадку звільнення за бажанням працівника копія наказу про звільнення видається на вимогу працівника. Разом з тим, щодо трудової книжки то відповідно до п.4.1. та 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом N 58 від 29.07.93 Міністерства праці України, Міністерства Юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України (далі - Інструкція), власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Заперечуючи проти позовних вимог представник відповідача стверджував ту обставину, що роботодавець виконав усі вимоги закону при звільненні позивача. Так, в звязку з відсутністю позивача на роботі в день звільнення, на наступний же день, тобто 01.08.2017, листом № 05-22/214/1 від 01.08.2017 позивача було повідомлено про необхідність прибуття до навчального закладу для отримання трудової книжки. Копію такого листа також надав суду (а.с.27). Позивач не визнала таку обставину та стверджувала те, що роботодавець їй не повідомляв про необхідність явки для отримання трудової книжки до дня її самостійного звернення до нього з даним питанням. В свою чергу, представник відповідача також пояснив, що зазначений вище лист було направлено позивачу простим поштовим відправленням. Як на докази надсилання вказаного листа, представник відповідача послався на лист за підписом начальника ЦВПЗ [PERSON] №44 від 22.11.2017 про те, що листоноша ЦВПЗ м. Могилів-Подільського [PERSON] в обслуговуванні якої знаходиться будинок №18 по вул. Грецька памятає, що в період з 01.08.2017 по 07.08.2017 вона доставляла за адресою: [ADDRESS] просте поштове відправлення з м. Могилів-Подільський на імя [PERSON], яке через те, що поштова скринька у даного адресата знаходиться в несправному стані залишила в підїзді біля поламаної абонентської установки де знаходиться поштова скринька адресата (а.с. 63). Разом з тим, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала суду показання, якими не підтвердила обставини зазначені в листі №44 від 22.11.2017 зазначивши, що вона не памятає їх. Працює поштарем на території, де проживає [PERSON] з 01.08.2017. Чи був лист з СЗШ І-ІІІ ступенів № 1 адресований [PERSON] свідок не памятає. Зазначила, що в позивача є своя поштова скринька, яка справна. Повідомила, що прості листи вона кидає в скриньки, а коли лист рекомендований то вона вручає його тільки під підпис. Чи приносила свідок будь-який простий лист позивачу в серпні 2017 року вона не памятає. При вирішенні даної справи суд зважає на те, що закон дійсно не вимагає від роботодавця надсилання згаданого вище листа відправленням з рекомендованим повідомленням, однак в разі наявності спору з даного приводу саме такий доказ може бути підставою для доведення такого факту. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту виконання роботодавцем свого обовязку з приводу повідомлення працівника про необхідність явки для отримання трудової книжки суду надано не було, а тому таку обставину суд вважає недоведеною. Представник відповідача стверджував ту обставину, що позивачу було відомо про її звільнення 31.07.2017 та вона навмисно не зявлялась за отриманням трудової книжки і для закінчення процедури звільнення. На підтвердження такої обставини суду надано акт-доповідну від 07.08.2017 СЗШ І-ІІІ ступенів № 1 м. Могилева-Подільського, згідно якого 07.08.2017 комісія до складу якої увійшли три працівники школи здійснювала неодноразово телефонні дзвінки на номер +380674525981 до [PERSON] щодо отримання нею трудової книжки та передачу матеріальних цінностей, відповідно до своїх посадових обовязків. На телефонні дзвінки [PERSON] не відповідача жодного разу (а.с.34). В судовому засіданні позивач підтвердила, що вказаний вище номер мобільного телефона дійсно належить їй, однак заперечувала факт того, що їй телефонували з колишнього місця роботи. Тобто, жоден із членів комісії не повідомив позивача про необхідність явки на роботу для отримання трудової книжки після звільнення, а вони лише намагались вчинити такі дії. Також в матеріалах справи наявна ксерокопія заяви кухара СЗШ І-ІІІ ступенів № 1 [PERSON], з якої слідує, що остання неодноразово телефонувала позивачу з проханням зявитись на роботу та переглянути питання свого звільнення з поверненням до роботи на що вона спочатку відповіла, що подумає, а потім відмовилась бо уже працює на іншій роботі (а.с.25). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] надала суду показання про те, що працює в СЗШ І-ІІІ ступенів № 1 поваром з серпня 2017 року. Також зазначила, що телефонувала [PERSON] та питала її чи вона залишиться на роботі та чи вийде на роботу, але [PERSON] їй відповіла, що вона не знає чи вийде. А при наступній телефонній розмові повідомила, що вона вже не вийде на роботу, оскільки знайшла собі іншу роботу. Повідомила, що точно в серпні 2017 року телефонувала [PERSON] Говорила позивачу, щоб вона залишилась на роботі. Свідок прийняла кухню в серпні 2017 року, узяла номер позивача та зателефонувала їй та говорила, щоб позивач подумала над тим, щоб залишитись на роботі. Позивач повідомила, що подумає над цим. При наступній розмові позивач повідомила, що вже знайшла іншу роботу. Про те, в який період позивач перебувала у відпустці, свідок не знає. Тобто, дана особа при спілкуванні з позивачем не повідомляла їй про необхідність явки на роботу для отримання трудової книжки після звільнення. Суду також надано інформаційний лист № 193 від 30.10.2017 за підписом старшого економіста управління освіти Могилів-Подільської міської ради [PERSON], згідно якого [PERSON] дзвонила їй на мобільний телефон з питанням її заборгованості по відпускних. [PERSON] пояснила їй, що в звязку із звільненням її з посади кухара в липні місяці 2017 року виникла переплата, так як вона була прийнята на роботу в вересні 2000 року, а звільнилась в липні 2017 року. В липні 2017 року було нараховано відпускні за 28 календарних днів, згідно наказу, а на фактично відпрацьований час потрібно було надати відпустку тривалістю лише на 23 календарних днів, тому виникла переплата відпускних за 5 календарних днів на суму 531 грн. 25 коп. (прибутковий податок 95 грн. 63 коп., військовий збір 07 грн. 97 коп.), тому загальна сума переплати складає 427 грн. 65 коп. [PERSON] після закінчення відпустки (28 календарних днів) звільнилась за власним бажанням з 31 липня 2017 року. При розмові по мобільному телефону [PERSON] запитала [PERSON] чи не дзвонили їй з адміністрації школи, де вона відповіла, що бачила пропущені дзвінки, але не мала як брати слухавку, так як вона працює на іншій роботі і була зайнята (а.с.41). В судовому засіданні свідок [PERSON] надала суду показання про те, що вона дійсно виконує обовязки бухгалтера по нарахуванню заробітної плати та коли їй приносять наказ про звільнення, вона одразу повідомляє керівника про наявність заборгованостей за працівниками. Свідок попередила директора навчального закладу [PERSON] про перевиплату [PERSON] відпускних. Також позивач повідомила, що до неї телефонували представники школи, але вона не відповідала на дзвінки, оскільки працює на іншій роботі. Позивач приходила до свідка та брала довідку про середній заробіток, оскільки мала намір звернутися до суду, але дзвінок від неї був ще до її звернення за довідкою. Позивач дзвонила до свідка на мобільний телефон і уже знала за перевиплату їй коштів. Таким чином, жоден представлений стороною відповідача суду доказ беззаперечно не підтверджує факт того, що роботодавець повідомив позивача про необхідність явки на роботу для отримання трудової книжки одразу після вирішення питання про звільнення, як того вимагає Інструкція. Стверджуючи факт того, що 03.10.2017 позивач звернулась до відповідача з проханням повернути їй трудову книжку вона не надала суду жодного доказу на підтвердження такої обставини. Позивач надала суду лише заяву адресовану відповідачеві, датовану 11.10.2017 і, в якій вона уже вказує, що їй відомо, що згідно наказу від 31.07.2017 її було звільнено за власним бажанням. Трудова книжка в день звільнення їй видана не була. В листі позивач вимагає надіслати (рекомендованим листом) на її адресу належно оформлену трудову книжку та сплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. На такій заяві міститься відмітка про її отримання працівником школи (а.с. 4). 17.10.2017 на адресу позивача було надіслано лист № 05-22/298 СЗШ І-ІІІ ступенів № 1, згідно якого позивачу було повідомлено про необхідність явки до навчального закладу для закінчення процедури звільнення та отримання трудової книжки. Також в листі вказано, що оскільки 01.10.2016 позивач була переведена на 0,5 ставки кухара і відповідно до посадових інструкцій № 1.14 затверджених наказом № 8 від 31.01.2011 п. 2.10 «Кухар несе матеріальну відповідальність за наявність продуктів харчування, експлуатації і зберігання в робочому стані холодильного, електричного та технологічного обладнання», то позивач зобовязана була при звільненні виконати вимоги інструкції. Крім того, згідно наказу № 149 від 31.08.2016 «Про затвердження правил внутрішнього трудового розпорядку для шкільного колективу» при звільненні працівник зобовязаний надати обхідний лист. Також, при зверненні до централізованої бухгалтерії управління освіти Могилів-Подільської міської ради позивачу було надано пояснення у звязку з чим виникла її заборгованість і що необхідно зробити в цьому випадку (а.с. 30). Як пояснив в судовому засіданні представник відповідача позивачу ще до 17.10.2017 було повідомлено про наявність у неї заборгованості перед роботодавцем через перевиплату відпускних та необхідність здачі обхідного листа про передачу матеріальних цінностей. На підтвердження зазначених обставин суду було надано інструкцію кухара, затвердженою наказом № 8 від 31.01.2011 директора СЗШ І-ІІІ ступенів № 1 зі змістом якої позивача було ознайомлено під підпис (а.с.26,38-40). Вказані обставини були визнанні позивачем, яка пояснила, що на той час коли вона дізналась про такі факти у неї не було коштів для повернення роботодавцю, а також те, що вона вважає, що не повинна здавати жодні обхідні листи роботодавцю, оскільки її роботу давно уже виконують інші працівники і усі цінності в їх віданні. Разом з тим, твердження представника відповідача щодо порушення позивачем порядку звільнення через вказані обставини суд не може вважати такими, які б давали роботодавцю підстави не повертати звільненому працівнику документ на підставі якого особу було прийнято на роботу. Крім того, питання про повернення зайво сплачених коштів відповідач має право вирішити в судовому порядку в разі наявності спору з даного питання, а щодо нездачі обхідного листа то така обставина хоч і була визнання позивачем не свідчить про можливість затримки виконання будь-якого обовязку, що покладається на роботодавця при звільненні працівника. Також, суд зважає на те, що доказів зникнення будь-яких матеріальних цінностей ввірених позивачу суду надано не було. Як пояснив представник відповідача в ході розгляду справи 19.10.2017 відповідач повернув позивачу наявний у нього вкладиш до трудової книжки, виданий на її імя, оскільки, як виявилось трудову книжку позивач при прийнятті її на роботу в школу не подавала. На підтвердження такої обставини представник відповідача надав суду копію квитанції відділення звязку про відправку на адресу та на імя позивача рекомендованого поштового відправлення 19.10.2017 (а.с. 43). Та обставина, що вкладка до трудової книжки була повернута в жовтні 2017 року визнання позивачем, яка зазначила, що згаданий вище лист відповідача від 17.10.2017 та вкладку до трудової книжки вона отримала одночасно 20.10.2017. Позивач, заперечуючи ту обставину, що вона працювала без трудової книжки і лише на підставі вкладки до трудової книжки не надала суду жодного відповідного доказу, в тому числі будь-якого документу, який би підтверджував факт того, що трудова книжка взагалі існувала. Позивач лише посилалась на положення КЗпП України та Інструкції щодо порядку прийняття на роботу та ведення кадрової роботи. Представник відповідача в свою чергу надав суду журнал обліку трудових книжок, з якого слідує, що 21.01.2008 позивач брала у відповідача вкладиш до трудової книжки, про що у вказаному журналі було здійснено підпис від її імені. В судовому засіданні позивач спочатку взагалі заперечувала факт існування вкладки до трудової книжки, але після зясування судом питання з приводу вчинення нею підпису на першій сторінці такої вкладки вона такий факт підтвердила. Разом з тим, категорично заперечувала факт отримання такої вкладки в роботодавця в 2008 році та факт того, що в журналі підпис від її імені вчинено нею. Відповідно до положень ч.4 ст. 10 ЦПК України судом було розяснено позивачу право на заявлення клопотання про призначення почеркознавчої експертизи для доведення факту вчинення підпису від її імені іншою особою, однак позивач відмовилась від реалізації такого права. Заперечення позивача з приводу факту видачі їй у 2008 році вкладиша до трудової книжки зводились до того, що згідно п.2,7 Інструкції та п.3 постанови КМУ від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» видача працівникам трудових книжок, крім випадків звільнення, не передбачена. Разом з тим, факт порушення особою відповідальною за ведення кадрової роботи на підприємстві є підставою для притягнення такої особи до відповідальності, а не безумовно виключає можливість існування такого факту. Тобто, жодного доказу на підтвердження своїх заперечень позивач суду не надала. При вирішенні даного спору суд зважає на те, що відповідно до ст. 47, 48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Відповідальність за ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Згідно з п.п. 3,4 Постанови Кабінету Міністрів «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 № 301, трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях як документи суворої звітності, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому за підписом в журналі обліку. Разом з тим, суд вважає доведеним той факт, що позивач працювала в школі без трудової книжки, а лише на підставі вкладки до такої книжки, а відтак позовна вимога щодо зобовязання роботодавця видати позивачу належним чином оформлену саме трудову книжку задоволенню не підлягає. При вирішенні такого питання суд зважає на те, що згідно ст. 48 КЗпП України, трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п'яти днів після прийняття на роботу. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 3.1 Інструкції у тому разі, коли у трудовій книжці заповнені усі сторінки відповідних розділів, вона доповнюється вкладишем. Вкладиш вшивається у трудову книжку, заповнюється і ведеться власником або уповноваженим ним органом за місцем роботи працівника у такому ж порядку, що і трудова книжка. Вкладиш без трудової книжки недійсний. Тобто, лише у разі заповнення усіх сторінок трудової книжки заводиться вкладиш до неї. Разом з тим, як слідує зі змісту вкладишу до трудової книжки його було заведеного на імя позивача ще 10.05.1995 за першим місцем роботи, а саме ВДСО при Могилів-Подільському РВ УМВС України по Вінницькій області. Записи про роботу позивача ведуться починаючи з 23.03.1995, тобто з початку її трудової діяльності. З 23.03.1995 по 04.09.1998 позивач працювала у вказаному відділі міліції, а з 08.09.2000 була прийнята на посаду кухонного працівника шкільної їдальні Могилів-Подільської ЗОШ №1. В даному закладі позивач працювала на різних посадах, аж до 31.07.2017, тобто до дати звільнення за власним бажанням (а.с. 42). Позивач підтвердила ту обставину, що уся її трудова діяльність, з самого її початку, відображена у вкладиші до трудової книжки, але також наполягала на тому, що і трудова книжка у неї була, однак не змогла пояснити якими саме записами така трудова книжка заповнена та чому був заведений вкладиш до неї. Усі пояснення позивача зводились до того, що в разі відсутності трудової книжки роботодавець мав зобовязати її оплатити бланк трудової книжки та завести таку книжку. Також те, що роботодавець зобовязаний був оформити відносно неї трудову книжку та посилаючись на такі обставини вважає дії відповідача неправомірними, оскільки без трудової книжки сам по собі вкладиш є недійсним. Разом з тим, відповідно до вимог п.1 3 Інструкції саме працівник при влаштуванні на роботу зобов'язаний подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку. За правилом п.1.4 Інструкції виключенням є лише випадок коли особа вперше влаштовується на роботу та ще не має трудової книжки. В такому випадку вона має пред'явити паспорт, диплом або інший документ про освіту чи професійну підготовку. Таким чином, в разі прийняття позивача на роботу в СЗОШ № 1 м. Могилів-Подільського в 2000 році не на підставі трудової книжки, а на підставі вкладишу до неї така обставина є підставою для притягнення особи, яка вчинила такі дії до відповідальності, в тому числі і дисциплінарної, але така обставина не може бути підставою для зобовязання [PERSON], як директора даного закладу, який на час вирішення спору обіймає таку посаду видати позивачу належним чином оформлену трудову книжку, оскільки дана установа є другим місцем роботи позивача і при прийнятті на роботу така книжка не подавалась самим же працівником роботодавцю. Тобто суд, зважаючи саме на викладене вище, а також те, що у відповідача був лише вкладиш до трудової книжки, виданий на імя [PERSON], а також те, що такий вкладиш було повернуто позивачу, вважає, що підстав для задоволення позовної вимоги щодо зобовязання відповідача видати позивачу належним чином оформлену трудову книжку немає. Таким чином, вважаючи доведеним факт того, що позивач працювала в школі на підставі вкладишу до трудової книжки та те, що такий вкладиш був повернутий їй лише 19.10.2017 суд вважає, що слід зобовязати відповідача видати наказ про зміну дати звільнення позивача, а саме з 31 липня 2017 року на 19 жовтня 2017 року та внести відповідні відомості до вкладишу в трудову книжку позивача. Як наслідок також підлягає частковому задоволенню і вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.08.2017 до 19.10.2017, включно. Таке судове рішення ґрунтується на встановлених вище обставинах та тому, що відповідно до п. 4.1 Інструкції власник або уповноважений ним орган зобовязаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому п. 2.10 цієї Інструкції. Частиною 5 статті 235 КзпП України також передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Тобто майнова відповідальність за затримку видачі працівнику трудової книжки покладає на власника або уповноваженого ним органу лише у разі встановлення вини власника або уповноваженого ним органу, при цьому зазначені вище факти свідчать про наявність вини власника в затримці видачі позивачу документу на підставі якого її було прийнято на роботу, оскільки роботодавець не довів факту виконання свого обовязку щодо повідомлення позивача про необхідність явки для отримання трудової книжки. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Згідно п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати цей Порядок застосовується у тому числі, у випадку вимушеного прогулу. Відповідно до п. 2, 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігається заробіток, або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Згідно п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Так, суду надано довідку № 01-11/604 від 11.10.2017 управління освіти Могилів-Подільської міської ради, з якої слідує, що заробітна плата позивача за повних відпрацьованих два місяці до дня події, а саме за травень-червень 2017 року, складає 6981,86 грн. Середньоденна заробітна плата позивача складає 174,55 грн. З листів Міністерства соціальної політики України № 11535/0/14-16/13 від 05.08.2016 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік», слідує, що за період після дня звільнення, а саме з 01.08.2017 до фактичного повернення позивачу трудової книжки, а саме 19.10.2017, включно, час вимушеного прогулу позивача становить 57 днів. \~ Зважаючи на положення згаданого вище п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу при затримці видачі позивачу трудової книжки, з 01 серпня 2017 року по 19 жовтня 2017 року, включно, становить 9\~774,80 грн. (57 днів х 174,55 грн. середнього заробітку позивача за один день вимушеного прогулу). Крім того, щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди то суд встановив таке. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні та в позові позивач зазначає, що при її звільненні з роботи\~\~були порушено її законні права щодо звільнення, що в свою чергу призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, погіршення здоровя. Разом з тим, як зазначила сама позивач про порушення своїх прав вона дізналась лише при особистому зверненні до відповідача в жовтні 2017, а уже 19.10.2017 їй було повернуто вкладиш до трудової книжки. Жодного доказу про погіршення здоровя позивача суду надано не було. Крім того, причинного звязку між обставинами, які склались після звільнення позивача з погіршенням здоровя суд в даному випадку не вбачає. Доводи позивача щодо особливого ставлення до неї Більш того, позивач підтвердила сама той факт, що після закінчення її щорічної відпустки з 31.07.2017 до жовтня 2017 вона за місцем роботи не зявлялась та не телефонувала туди, при чому стверджує факт, що їй не було відомо звільнено її чи ні. Тобто, сама позивач допустила зволікання та не виявила інтересу до долі своєї роботи в школі. Позивач також стверджувала факт того, що зверталась зі скаргою на неправомірні дії відповідача до відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління Держпраці у Вінницькій області. Разом з тим, лише представником відповідача суду було надано протокол ВН 316 від 07.11.2017 щодо відвідування СЗШ І-ІІІ ступенів № 1 міста Могилів-Подільський головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління Дежпраці у Вінницькій області [PERSON] з якого слідує лише те, що інспектор проінформувала працівників та посадових осіб школи про найбільш ефективні способи дотримання законодавства про працю, зокрема, щодо дотримання законодавства про правцю при звільненні працівника, а саме порядок проведення остаточного розрахунку із звільненим працівником та порядок видачі трудової книжки. Жодного слово відносно позивача в протоколі не вказано (а.с.31,32). Таким чином, за недоведеністю вказаної вище позовної вимоги суд вважає, що вона задоволенню не підлягає.

Outcome: partial