Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до відповідача про надання дозволу на виготовлення проїзних документів та тимчасовий виїзд за кордон дитини без згоди батька. Свій позов мотивує тим, що вона та відповідач перебували в шлюбі, який зареєстрований 25.11.2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис1558. Від даного шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Вказує, що на даний час дитина проживає з нею та знаходиться на її утриманні і вона має бажання і можливість поїхати з сином на відпочинок за кордон, для покращення стану його здоров'я, а також розширення його кругозору, ознайомлення з культурою інших народів тощо, однак відповідач з незрозумілих причин дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон не дає. А тому просила надати дозвіл на виїзд її сина [PERSON] за кордон до країн ближнього та дальнього зарубіжжя без згоди батька [PERSON], а також надати дозвіл на виготовлення документів для виїзду або супроводу неповнолітнього за кордон до досягнення сином повноліття. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги змінили, просили надати дозвіл на оформлення документів для тимчасового виїзду малолітнього сина за кордон без згоди батька, а також надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини до Турецької Республіки та Республіки Польща на строк з 01.08.2017 року по 10.10.2017 року з максимальним терміном перебування за кордоном в сукупності не більше 30 днів. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні. Представник третьої особи в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити частково. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши представлені докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач у справі - [PERSON] є батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23.12.2016 року (а.с. 4). Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Судом встановлено, що в добровільному порядку відповідач згоди на виготовлення проїзних документів для виїзду неповнолітньої дитини за кордон не надає, мотивуючи побоюваннями можливого неповернення дитини додому. Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33). Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. (далі - Конвенція) передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). Аналогічні норми викладені у ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також у ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України». Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України. Згідно Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМ України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення певних документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4 пп.2 абз. 9). Відповідно до Конвенції, Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; відповідно до зобов'язання… за пунктом 1 статті 9 заява дитини чи її батьків на в'їзд у Державу-учасницю або виїзд із неї з метою возз'єднання сім'ї повинна розглядатися Державами-учасницями позитивним, гуманним і оперативним чином, Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання не призводило до несприятливих наслідків для заявників та членів їх сім'ї (ст. 10 п. 1). Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право, а також інший спосіб, що встановлений законом (ст. 16 ч. 2 ЦК України). При цьому, кожна особа має право на проживання в сім'ї, може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом; дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 4 ч. 3, ст.7 ч.ч. 7, 8 СК України). Крім того, відповідно до ст. 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 р. № 231 (із змінами), оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків, документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Отже, як слідує з приписів ст. ст. 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. В даному випадку в інтересах дитини є тимчасові виїзди за межі України для оздоровлення та проведення дозвілля та зумовлені потребою нормального фізичного, духовного і морального їх розвитку. Таким чином, обставин, які обмежують право неповнолітнього [PERSON], [INFO] на виїзд за межі України, суд не вбачає, виїзд за кордон не суперечить інтересам дитини. Разом з тим, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову та вважає за можливе надати дозвіл на виготовлення проїзних документів для виїзду за межі України та зважаючи на вік дитини, відвідування нею дошкільного закладу, надати дозвіл на одноразовий виїзд за межі України до Турецької Республіки у період часу з 01.08.2017 року по 31.08.2017 року включно на оздоровлення, із сукупним терміном перебування за кордоном не більше 15 днів. При цьому, не заслуговують на увагу доводи і пояснення відповідача та його представника щодо можливого неповернення дитини додому зважаючи на спілкування і переписку матері дитини в соціальних мережах, оскільки такі припущення жодним належним доказом не підтверджуються і не можуть слугувати беззаперечним доказом цього. Крім цього, їх посилання про неможливість забезпечити такий відпочинок дитині з боку матері через її майновий стан і відсутність коштів спростовується ваучерами (підтвердженнями) попереднього бронювання готелів у Республіці Туреччина. Водночас, належним чином не підтверджуються заявлені вимоги про можливе відвідування та поїздки на екскурсію до Республіки Польща, що не позбавляє позивача в подальшому їх ставити. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Outcome: partial