Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду звищезазначеним позовом, посилаючись на те, щовона та відповідач уклали між собою шлюб, який був зареєстрований в Комунарському відділі реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, що підтверджується свідоцтвом про шлюб № 999. Від шлюбу мають дитину малолітнього сина [PERSON], [INFO]. 07 травня 2015 року Шевченківським районним судом було винесено рішення, яким шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. Позивачка зазначає, що під час шлюбу вини разом з відповідачем придбали за спільні кошти подружжя квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Вищевказану квартиру було придбано на підставі договору купівлі-продажу, який було посвідчено приватним нотаріусом [PERSON]М та зареєстровано у реєстрі за № 920. Також позивачка зазначає, що вона прописана у вказаній квартирі за адресою [ADDRESS]. Позивачка вказує на те, що відповідач в квітні 2015 року посеред ночі змусив позивачку виїхати із спільної квартири, яку було придбано у період шлюбу, позбавивши останню житла у звязку з чим, позивачка була змушена переїхати до своїх батьків де наразі проживає. На сьогоднішній день відповідач не впускає позивачку до квартири, вказує про те, що відповідач змінив усі замки на вхідних дверях, що фактично унеможливлює їй потрапляння до квартири. Позивачка просить суд вселити її у квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] шляхом зобовязанням відповідача не чинити перешкод у користуванні позивачкою квартирою що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Позивач, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справ, в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій просить розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач, відповідно до ч.5 ст.77 ЦПК України, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про час, день і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в матеріалах справи не містяться будь-якої заяви від відповідача про причини неявки в судове засідання. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Заяв, клопотань від відповідача до суду не надходило. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до ст. 224 ЦПК України, за згодою позивача, суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши надані письмові докази у сукупності, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтями 10, 60 ЦПК України зазначено, що кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а обов'язок подання доказів покладено на сторін, або інших осіб, що беруть участь у справі. Судом встановлено та перевірено доказами, що позивачка та відповідач уклали між собою шлюб, який був зареєстрований в Комунарському відділі реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, що підтверджується свідоцтвом про шлюб № 999. 27 червня 2012 року під час шлюбу позивачка та відповідач на підставі договору купівлі-продажу, який було посвідчено приватним нотаріусом [PERSON]М та зареєстровано у реєстрі за № 920, придбали квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Відповідно до п. 16 договору купівлі-продажу від 27 червня 2012 року вбачається, що відповідач купував квартиру за погодженням позивачки, яка була посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 919. Відповідно до п. 4.2 ст 4 Наказу Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо правовстановлюючий документ оформлений на імя одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена. Право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 27.06.2012 року та підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 18.07.2012 року № 34865735 виданий ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» (а.с.8-9). Згідно довідки єдиної абонентної служби від 12.05.2015 року № 3 позивачка зареєстрована у квартирі, що знаходиться за адресою [ADDRESS] з 26.07.2012 року (а.с.15). Згідно довідки єдиної абонентної служби від 21.04.2015 року № 475, а також Акту № 403 від 20 квітня 2015 року позивачка та її малолітня дитина проживають у квартирі, що знаходиться за адресою м. Запоріжжя вул. Деповська, буд. 79 а, кв. 101 (а.с.14). Згідно Висновку про результати звернення громадянки від 05.05.2015 року вбачається, що відповідач змінив замки на вхідних дверях квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] чим фактично позбавляє права позивачки на вільне та безперешкодне користування майном (а.с.12). Статтею 41 Конституції України та ст. Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася у липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та її до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі постанова Пленуму) зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. 07 травня 2015 року Шевченківським районним судом по цивільній справі № 366/2401/15-ц було винесено рішення, яким шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано (а.с.13). Але згідно до розяснень п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України. Відповідно до ст. 68 СК України Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно зі ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до ст. 156 ЖК України Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Аналізуючи викладені норми чинного законодавства суд приходить до висновку, що квартира яка знаходиться за адресою [ADDRESS] є спільною сумісною власністю позивачки та відповідача, а тому позивачка має рівні права на користування квартирою разом з відповідачем. Таким чином, встановлено, що внаслідок того, що відповідач чинить перешкоди позивачці в користуванні спільною квартирою, власниками якої є як позивачка так і відповідач, позивачка не може реалізувати своє право власника по розпорядженню та користуванню своїм майном. Відповідно до п. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Стаття 383 Цивільного кодексу України передбачає, що Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Реєстрація за своїм змістом згідно зі ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначається як внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації; тобто реєстрація є офіційним фіксуванням місця проживання певної особи, яка має право користування або право власності на зазначене житло. На підставі викладеного і

Outcome: approved