Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом мотивуючи його тим, що [PERSON] є батьком її доньки [PERSON] , [INFO] . За рішенням Сумського районного суду Сумської області з відповідача на користь позивачки стягнуті аліменти на утримання доньки у розмірі 500 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття,які він не сплачує і за ним утворилась заборгованість. Тривалий час відповідач не спілкується з дитиною, не відвідує її, не приймає участі в її вихованні, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Посилаючись на ці обставини, позивач вважала за необхідне позбавити [PERSON] батьківських праві відносно [PERSON] , [INFO] . Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. При цьому відповідач пояснив суду, що з січня 2014 року по цей час постійно проживає в м. Бєлгород Російській Федерації. Про прийняте судом заочне рішення він дізнався випадково від свого брата [PERSON] в середині червня 2019 року під час перебування в м. Суми. Позивачка свідомо не повідомила суду про достовірно відомий їй факт його проживання поза межами України, факт постійного отримання від нього коштів на утримання дитини, факт постійного спілкування дитини з батьком телефонним зв`язком та факт проведення спільного відпочинку тощо. На підтвердження перерахування коштів в добровільному порядку на утримання дитини надав копії квитанцій за 2013-2015 роки. Крім того, відповідач послався на те, що 21.06.2019 року повністю сплатив заборгованість зі сплати аліментів на дитину. Відповідач пояснив, що має бажання спілкуватися з дитиною, не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по утриманню дитини, має намір надавати матеріальну та іншу допомогу на утримання дитини. Представник третьої особи служби у справах дітей Сумської РДА в судовому засіданні підтримав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . З`ясувавши правові позиції сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає не вбачає підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] ( ар.с.4). Рішенням Сумського районного суду Сумської області № 587/2776/13-ц від 03.02.2014 року з [PERSON] стягнуто аліменти на користь позивачки на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 500 гривень щомісячно до повноліття дитини ( ар.с.5). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка послалась на ухилення відповідача від виховання дитини, на неналежну поведінку відповідача, який не приймав участі у вихованні та утримані дитини, не відвідував дитячий садок, де навчалася донька, не відвідував батьківські збори, не переймався і не переймається питанням щодо здоров*я дитини, її інтересами та розвитком. Вважаючи ці обставини доведеними, позивачка зазначала, що, поводячи себе таким чином, відповідач шкодить дитині, її майбутньому, її стосункам з оточуючими, і тому має бути позбавлений батьківських прав щодо дитини. На підтвердження своєї позиції позивачка послалась на показання свідків [PERSON] , [PERSON] , на висловлену в судовому засіданні думку дочки [PERSON], відносно якої ставиться питання про позбавлення батьківських прав, а також висновок служби у справах дітей Сумської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] . Разом з тим, суд вважає, що надані позивачкою докази не можуть з достатньою повнотою свідчити про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що за певних обставин може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків ( постанова Касаційного цивільного суду від 10 липня 2019 року у справі №361/1484/16-ц та ін.). Допитана в якості свідка вчитель початкових класів ЗОШ №37 «Зірочка» [PERSON] пояснила, що вона є класним керівником дочки сторін - [PERSON]. З 2015 року, коли дитина почала навчання у школі і по 2019 рік вона не бачила відповідача у школі, він не з`являвся на батьківських зборах, не цікавився умовами перебування дитини у школі, її навчанням, тощо. Аналогічна інформація міститься в довідці навчального закладу від 12 вересня 2019 року ( ар. с. 88). Свідок [PERSON] пояснила, що з вересня 2019 року вона є ученицею навчального закладу в Польщі, позивачка є її матір*ю. Вони з [PERSON] ( дочкою сторін) повинні були навчатися разом, однак цього не сталося. В 2017 році вони з [PERSON] їздили до Росії до батька в гості на його запрошення. Мати ( позивачка по справі) відвезла їх до Бєлгорода за місцем проживання батька, де вони десь 2 тижні жили в його котеджі. Спочатку батько був з ними, а потім кудись поїхав і повернувся п`яний. Батько не дарує подарунків, не телефонує, уваги не приділяє. В той же час свідок [PERSON] пояснила, що за час перебування її та сестри [PERSON] в гостях у батька, вони разом з ним ходили до зоопарку, відвідували інші місця відпочинку. Після поїздки до Бєлгороду батько подарував [PERSON] мобільний телефон. В судовому засіданні позивачка заявила клопотання про заслуховування думки дитини щодо суті позовних вимог, пославшись на положення статті 171 Сімейного кодексу України, у відповідності з якою дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. У відповідності з ч. 2 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. [PERSON] , 2008 року народження, дочка сторін, пояснила, що під час перебування в гостях в м. Бєлгород в 2017 році батько спочатку спілкувався з ними, потім почав зловживати спиртним. Вона дуже хотіла навчатися в Польщі, однак зі слів матері їй відомо, що батько не дав дозволу на її виїзд до Польщі, помстившись за те, що мати звернулася за стягненням з нього аліментів. З батьком вона не спілкується. Разом з тим, [PERSON] пояснила, що за час перебування її та сестри [PERSON] в гостях у батька, він возив їх в кіно, на природу, до своїх знайомих. Він подарував їй телефон, який невдовзі зламався. Батько непогана людина, але їй мало приділяє уваги. Свідок [PERSON] (рідний брат відповідача) пояснив суду, що відповідач постійно надавав гроші на утримання дочки [PERSON] , купив їй планшет, мобільний телефон. При цьому відповідач в телефонному режимі спілкується з дочкою, вона його сприймає як батька і бажає з ним спілкуватися. Свідок [PERSON] пояснила, що її дядько - відповідач [PERSON] - постійно в телефонному режимі спілкується з дочкою [PERSON], дарує подарунки, подарував планшет. Відповідач також пояснив, що має намір спілкуватися з дитиною, чому створює перешкоди позивачка (з якою в нього склалися неприязливі стосунки). Крім того, він сплачує аліменти на утримання дочки, розмір яких був встановлений рішенням суду від 3 лютого 2014 року, заборгованості по аліментах не має. Після отримання інформації про наявність заочного рішення суду про позбавлення його батьківських прав, він розпочав процедуру оскарження судового рішення, а також погасив заборгованість по аліментах в сумі 52943, 33 грн.( ар.с.49). З матеріалів справи вбачається, що 30 серпня 2013 року відповідач перерахував позивачці кошти в сумі 6000 російських рублів ( еквівалент 177 доларів США), що в перерахунку на гривню України на офіційним курсом НБУ становило 1416 гривень; 1 жовтня 2013 року відповідач перерахував позивачці кошти в сумі 6500 російських рублів( еквівалент 15 доларів США), що в перерахунку на гривню України на офіційним курсом НБУ становило 1200 гривень; 29 грудня 2015 року відповідач перерахував позивачці кошти в сумі 6000 російських рублів( еквівалент 150 доларів США), що в перерахунку на гривню України на офіційним курсом НБУ становило 3600 гривень. Аліменти в розмірі 3150 гривень сплачувались відповідачем і в 2019 році. Заборгованість по аліментах повністю погашена. Зазначені обставини підтверджуються копіями квитанцій, які збереглися у відповідача ( ар.с. 46-49, 73). Про те, що відповідач зберігає до дочки батьківські почуття свідчать і копії наданих відповідачем фотографій, зроблених під час перебування у відповідача в гостях в м. Бєлгород РФ дочки [PERSON] в 2017 році ( ар.с.74-76). Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складових виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Отже, суд вважає, що позивачкою суду не надані безперечні докази на підтвердження обставин, передбачених статтею 164 Сімейного кодексу України, які можуть бути підставою для позбавлення особи батьківських прав. Щодо думки дочки сторін [PERSON] , то для вирішення спору вона не є вирішальною, оскільки суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси ( ч. 3 ст. 171 Сімейного кодексу України). З цих же міркувань суд критично оцінює висновок служби у справах дітей Сумської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , оскільки такий висновок, на думку суду, зроблений внаслідок неповного дослідження поведінки відповідача і обставин справи. Пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , як і думка дочки сторін [PERSON] , можуть свідчити лише про те, що відповідач міг би більше приділяти уваги вихованню дочки, однак безперечних доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, що за певних обставин може бути підставою для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення особи батьківських прав, як це визначено статтею 164 Сімейного кодексу України, суду не надано. У відповідності з ст. ст. 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Всупереч положенням ст. ст. 12, 81 ЦПК України позивачка не надала суду належних доказів на підтвердження своїх вимог, тому суд не вбачає підстав для задоволення позову. Враховуючи, що у матеріалах справи відсутні беззаперечні та достатні докази, які б свідчили про ухилення [PERSON] від участі у вихованні дочки, враховуючи інтереси дитини, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed