Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що 26.06.1998 між нею та відповідачем було укладено біржову угоду купівлі-продажу б/н на Універсальній товарній біржі «Біржа по торгівлі нерухомістю та транспортом». Відповідно до п. 1 вказаної угоди відповідач продав, а позивач придбала глинобитний, обкладений цеглою жилий будинок А-1, загальною площею 55,2 кв.м, жилою площею 18,3 кв.м, л.кухню - гараж Б, підвал В, сарай Г, сарай Д, вбиральню Е, душ Ж, 1 под. к-ку, № 1 забор, 11 замощення з земельною ділянкою, площею 0,194 га, що знаходиться в [ADDRESS]. Вказане нерухоме майно належало [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та державного акту про право приватної власності на землю. Біржова угода булла зареєстрована в Бюро технічної інвентаризації м. Кривого Рогу 06.07.1998 за № 8126. На теперішній час позивач має намір подарувати вказаний будинок разом із земельною ділянкою, однак не має змоги розпорядитися своїм майном, оскільки в неї відсутній правовстановлюючий документ. Зокрема, біржова угода купівлі-продажу нотаріально не посвідчена. За таких обставин вона вирішила звернутися до суду за захистом своїх прав. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить визнати дійсною біржову угоду купівлі-продажу глинобитного, обкладеного цеглою жилого будинку А-1, загальною площею 55,2 кв.м, жилою площею 18,3 кв.м, л.кухню-гараж Б, підвал В, сарай Г, сарай Д, вбиральню Е, душ Ж, 1 вод.к-ку, № 1 забор, 11 замощення з земельною ділянкою, площею 0,194 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладену 26 червня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованою товарною біржою «Біржа по торгівлі нерухомістю та транспортом», в реєстрі за № 10-36. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву в якій просила суд розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю та проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про день та час слухання справи, причини своєї неявки суду не повідомив. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та, враховуючи що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив та не подав відзив, а представник позивача не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до норм ст. 280-281 ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням встановлених у справі обставин, беручи до уваги те, що вищезазначений договір було укладено у період дії ЦК України 1963 року, тому згідно з п.4 Заключних та перехідних положень до ЦК України 2003 року, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Цивільного кодексу України 1963 року, а також Законом України «Про товарну біржу». За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Так, судом встановлено, що 26.06.1998 між [PERSON] та [PERSON] було укладено біржову угоду купівлі-продажу б/н, зареєстровану на Універсальній товарній біржі «Біржа по торгівлі нерухомістю та транспортом», на підставі ст.15 Закону України «Про товарну біржу» за № 10-36 (а.с. 5). Відповідно до п. 1 вказаної угоди відповідач продав, а позивач придбала глинобитний, обкладений цеглою жилий будинок А-1, загальною площею 55,2 кв.м, жилою площею 18,3 кв.м, л.кухню - гараж Б, підвал В, сарай Г, сарай Д, вбиральню Е, душ Ж, 1 под. к-ку, № 1 забор, 11 замощення з земельною ділянкою, площею 0,194 га, що знаходиться в [ADDRESS]. Даний договір було зареєстровано 06.07.1998 року у КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», записано у реєстрову книгу за № 23, сторінка № 182, запис № 8126, що підтверджується довідкою за № 168703 від 05.03.2019. За договором сторони виконали свої зобов`язання в повному обсязі, угода оформлена в письмовій формі, зареєстрована в бюро технічної інвентаризації, але не посвідчена нотаріально, як того вимагала стаття 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року). Відповідно до статті 4 ЦК Української РСР цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі і з угод. Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Згідно зі статтею 224 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (стаття 128 ЦК України (у редакції 1963 року). Відповідно до частини першої статті 45, статті 47 ЦК України (у редакції 1963 року) недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частина 2 статті 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Статтею 227 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до частини другої статті 47 ЦК України (чинної на час виникнення спірних правовідносин), якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Тобто, для визнання судом угоди дійсною необхідно не лише повне чи часткове виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди. Як на підставу для задоволення позовних вимог позивач не вказувала, що продавець будинку ухилявся від нотаріального посвідчення договору, належних та допустимих доказів ухилення продавця від нотаріального посвідчення договору суду не надано. Крім того, за змістом статей 128, 153 ЦК України (в редакції 1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Реєстрація бюро технічної інвентаризації за [PERSON] права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на 26.06.1998 не суперечила чинному законодавству. Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджену наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09 червня 1998 року № 121, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 року № 399/2839, передбачала підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржою. Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих позивачем, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи і вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, зважаючи на те, що покупець [PERSON] повністю виконала умови договору купівлі-продажу будинку, сплатила за придбане майно 14000 грн, договір у відповідності до вимог частини другої статті 227 ЦК України (в редакції 1963 року) зареєстрований у БТІ, у передбаченому законом порядку, угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною, [PERSON] на підставі статей 128, 153 ЦК України (в редакції 1963 року) і статті 49 Закону України «Про власність» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) набула право власності на будинок і правомірно володіє ним, дійшов висновку про те, що підстав для визнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу немає. Аналогічний висновок під час розгляду подібного спору Верховний Суд зробив у постанові від 28 серпня 2019 року в справі № 392/833/16-ц. Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті у справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є таким, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed