Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просить привести до єдиної термінології зміст (в тому числі п.1 ) Договору дарування між [PERSON] та [PERSON] , укладеного та посвідченого 10.10.2016 р. та зареєстрованого приватним нотаріусом КМНО Атаманюк В.А.,в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 1117, а саме: приведення до єдиної термінології змісту Договору та п. 1 Договору, а саме: належності дарувальнику на праві особистої приватної власності ( форма власності) , спільна часткова (вид власності) 1/3 частини квартири по [ADDRESS] , без зміни умов правочину; вирішити питання правомірності , дійсності й відповідності Договору дарування між [PERSON] та [PERSON] , укладеного та посвідченого 10.10.2016 р. та зареєстрованого приватним нотаріусом КМНО Атаманюк В.А. в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 1117, вимогам закону (чинного законодавства України). На обґрунтування позову послалась на те, що 10.10.2016 р. між нею та відповідачем було укладено договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Атаманюк В.А. та зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 1117. Зазначає, що вищевказану частину квартири вона має намір відчужити, однак зіткнулась з проблемою застосування різних термінів/понять, що визначають право власності дарувальника на зазначену частину квартири і як наслідок - необхідності тлумачення /встановлення змісту правочину відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення незрозумілих та суперечливих положень та вирішення питання його правомірності та відповідності правочину вимогам закону. Вказує, що в договорі дарування, в договорі купівлі-продажу квартири та в інформаційній довідці відсутнє застосування однозначної й тотожної термінології щодо форми власності та виду власності на вищезазначену частину квартири, яка до відчуження належала відповідачу. Зазначає, що вона неодноразово зверталась до установ з продажу нерухомості з намірами продати належну їй частину вищевказаної квартири, однак покупці, стикаючись з означеною термінологічною плутаниною неодмінно висловлювали сумніви щодо правомірності , дійсності та відповідності правочину. Таким чином, позивач вважає, що необхідно розтлумачити зміст п.1 договору дарування 1/3 частини вищевказаної квартири для подальшого продажу належної їй частини. Відповідачем поданий відзив на позовну заяву, в яких сторона відповідача зазначає, що10.10.2016 р. на підставі договору дарування, ним було передано у власність позивачу належну йому на праві особистої приватної власності , спільна часткова 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Вказує, що в зв`язку з потребою в чималих грошових коштах для виплати боргів, він разом з дружиною намагалися продати 1/3 частину вищевказаної квартири. Однак потенційні покупці виявили недовіру до них, щодо дійсності та правомірності договору, яка виникла внаслідок термінологічної неузгодженості в правовстановлюючих документах на квартиру, договору дарування , інформаційних довідках з реєстру речових прав на нерухоме майно. У даному відзиві відповідач визнав позов в повному обсязі. Позивач в підготовче засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, через канцелярію суду подала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутністю, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач в підготовче засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності та визнання позовних вимог. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Згідно ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи. Поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що на підставі Договору дарування від 10.10.2016 року, [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] належну йому на праві особистої приватної власності (форма власності), спільна часткова (вид власності) 1/3 частину квартири [ADDRESS] , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Реєстру) № 70175994, виданої 10.10.2016, за номером 16830046 та Договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 10.10.2016 року приватним нотаріусом КМНО Атаманюк В.А. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під № 1117 (вказана Інформаційна довідка зазначена в самому Договорі дарування). Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 20.04.2017 р. позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю, вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням задоволено частково та встановлено наступний порядок користування квартирою [ADDRESS] : виділено в користування [PERSON] жилу кімнату площею 11,8 кв.м., [PERSON] і [PERSON] . - жилі кімнати площею 17,8 кв.м. та 13,6 кв.м. Місця загального користування залишено в спільному користуванні. Зобов`язано [PERSON] та [PERSON] усунути [PERSON] перешкоди у користуванні 1/3 частиною квартири [ADDRESS] , шляхом її вселення в квартиру. Стягнуто з [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості 2,6 кв.м. житлової площі в розмірі 43 411,40 грн. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03.08.2017 р. апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Подільського районного суду м. Києва від 20.04.2017 р. в частині визначення часток квартири [ADDRESS] , які відповідають розміру житлових кімнат та стягнення з [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] компенсації вартості 2,6 кв.м. житлової площі в розмірі 43 411,40 грн. - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення , яким задоволенні даних позовних вимог - відмовити. В решті рішення Подільського районного суду м. Києва від 20.04.2017 р. залишено без змін. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Відповідно до ст.41 Конституції України Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності вирішується в Основному Законі крізь призму прав людини (ст. 17 Загальної декларації прав людини). Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 01.12.1997 р. між [PERSON] , який діяв від свого імені та від імені [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , які діяли від свого імені та від імені доньки [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , зареєстрованого Українською біржею «Десятинна». Зазначеним Договором купівлі-продажу не встановлена інша власність на майно, тобто діє презумпція спільної часткової власності (ч.4 ст. 355 ЦК України) та за його змістом«квартиру придбано в рівних долях кожному», тобто видом спільної власності в даному випадку може бути лише спільна часткова власність. Відповідно до реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації від 06.12.1997 року засвідчено, що квартира [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Відповідно до інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації № 39689 від 05.10.2016 р. вказано, що згідно з даними Бюро, квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях, на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Українською біржею «Десятинна» від 01.12.1997 р. № 8746-А/2771. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що зазначена вище термінологічна неузгодженість та відмова Дарувальника від будь-якої участі та співпраці у вирішенні цього питання, призвели до порушення прав Обдаровуваної . Позивач не має можливості безперешкодно продати належну їй частину квартири і реалізувати право. В зв`язку з чим вимушена звернутися до суду з метою отримання кваліфікованого і остаточного тлумачення/приведення до єдиної термінології означеного Договору і особливо пункту 1 Договору (однакового застосування для всього змісту правочину значення слів і понять, зокрема поняття «приватної», «спільної часткової власності», а також загальноприйнятого у відповідній сфері відносин значення термінів) без зміни умов Договору, встановлення змісту п. 1 правочину відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення незрозумілих та суперечливих положень та вирішення питання його правомірності, дійсності й відповідності правочину вимогам закону. Метою тлумачення правочину є з`ясування того, що в ньому дійсно виражено. Статтею 203 ЦК україни, в якій визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Виходячи з буквального тлумачення норм статей 4 та 203 ЦК України, зміст правочину має відповідати: ЦК; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. В судовому засіданні встановлено відповідність зазначеного Договору дарування загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину з урахуванням вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Частиною 1 ст.204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину. Обставини, зазначені в ст. ст. 216-233 ЦК України, які зумовлюють правові наслідки недійсності означеного правочину є відсутніми. Таким чином, зазначений правочин від 10.10.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Атаманюк В.А., який зареєстровано в реєстрі № 1117 є правомірним, дійсним, укладеним відповідно вимогам ст. 203,204 ЦК України з підстав, визначених ст. 637 ЦК України. За нормами ч.І ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суд за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно правової позиції Пленуму Верховного Суду України, висвітлену у п. З постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді спору суд може ухвалити рішення про тлумачення змісту правочину лише на вимогу однієї або обох сторін правочину чи їх правонаступників в порядку позовного провадження. Відповідно до ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. У разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови. Відповідно до ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. Правила тлумачення змісту правочину визначені в частинах 3, 4 ст. 213 ЦК України, згідно з якими при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення незрозумілих та суперечливих положень. Статтею 213 ЦК України передбачено, що тлумаченню підлягає зміст правочину. Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Тобто можна констатувати, що тлумаченню підлягають усі умови договору. Відповідно до ч. З ст. 213 ЦК України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Під буквальним значенням слів та понять розуміють той зміст понять, який вкладався в них сторонами при вираженні положень правочину. Здійснюючи тлумачення відповідно до даного способу, спірні поняття розкривають за допомогою визначення того, яке значення поняттям надавалося сторонами в усьому договорі Встановленням такого основного способу тлумачення законодавець виходив з тієї позиції, що при укладенні договору сторона для досягнення мети договору присвоює одному поняттю лише одне значення. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки засновані на законі та підтверджені матеріалами справи. Визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує прав та інтересів інших осіб. Відповідно до ст.200 ч.3 ЦПК України за результатами підготовчого засідання суд постановляє рішення в разі визнання відповідачем позову. Отже, враховуючи зазначене вище, є підстави для постановлення рішення у підготовчому засіданні. На підставі викладеного, ст. ст. 6, 203, 204, 213, 216-233, 357, 628, 637 ЦК України,

Outcome: approved