Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом 13.06.2018 року мотивуючи тим, що з 17.09.2004 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду від 04.12.2017 року. Від шлюбу вони мають дочку - [PERSON], [INFO]. Маючи на меті забезпечити дитині повноцінний відпочинок та оздоровлення, для покращення стану її здоров'я (дитина потребує санаторно - курортного лікування), для фізичного, духовного та морального розвитку, вона звернулась до відповідача із проханням надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини до тимчасово окупованої території України Автономної Республіки Крим у м. Феодосія. 08.04.2018 року дитина особисто за допомогою електронних засобів зв'язку також звернулась до батька з проханням надати дозвіл на виїзд до Криму. Однак, відповідач відмовив у наданні нотаріального посвідченого дозволу, тому вона вимушена була звернутись до суду з даним позовом. У 2016 році відповідач надавав нотаріально посвідчений дозвіл на тимчасовий виїзд дитини до тимчасово окупованої території України Автономної Республіки Крим і з того часу визначення адміністративного статусу АРК, як тимчасово окупованої території України не змінилось, тому їй незрозуміло чому відповідач відмовляє у наданні дозволу. Вона та дитина є громадянами України, мають постійне місце проживання в Україні, дитина знаходиться на її утриманні, вона має постійне місце роботи, доступ батька до дитини не обмежений, і вона, як мати, бере на себе всю відповідальність за дитину під час її поїздки. Тому, просила в судовому порядку надати їй дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO], до тимчасово окупованої території України Автономної Республіки Крим на оздоровлення без дозволу (згоди) батька [PERSON], на період з 01.08.2018 року по 30.09.2018 року. Ухвалою від 12.07.2018 року позивачу було надано строк для усунення недоліків позову та 03.08.2018 року судом отримано заяву про прийняття до розгляду справи в зв'язку з виконанням вимог ЦПК України зазначених в ухвалі. 21.08.2018 року ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. 11.09.2018 року позивач подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила в судовому порядку надати їй дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO], до тимчасово окупованої території України Автономної Республіки Крим на оздоровлення без дозволу (згоди) батька [PERSON], на період з 01.06.2019 року по 31.08.2019 року. 11.09.2018 року відповідач подав відзив на позов із запереченнями та доказами в їх підтвердження, мотивуючи тим, що батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, однак при виїзді до тимчасово окупованої території України АРК дитині може бути спричинено фізичну шкоду через шкідливі викиди, брак питної води, тощо. Але найбільшу небезпеку для духовного та морального розвитку дитини становлять погляди родичів (адепти «руського міра»), що проживають та вказані території, це [PERSON] (баба) та [PERSON] ( двоюрідня баба). Під час поїздки дитини до Криму в 2016 році ці страхи справдились, нажаль, у повному обсязі. Він готовий надати дозвіл на виїзд дитини за кордон на відпочинок до будь - якої країни світу, окрім окупованих/анексованих територій та до яких немає обмежень зі сторони Уряду. Тому, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою суду від 11.09.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 18.09.2018 року позивач подала відповідь на відзив, в якому просила не приймати до уваги викладені у відзиві обставини, мотивуючи тим, що відповідач посилається на вірогідність фізичної шкоди дитині через шкідливі викиди та брак питної води, але в наданому ним документі мова йде про стан фіксування викидів на Херсонщині неподалік від КППВ «Чаплинка», а реальних даних про стан у м. Феодосія, куди має прямувати дитина, відповідачем не надано. Щодо моральної та духовної небезпеки поглядів родичів на дитину відповідачем не надано жодного доказу. Надані скріншоти із соціальної мережі «однокласники» не є доказами у розумінні ст.ст.76, 78, 79, 80 ЦПК України, оскільки вони не можуть бути перевірені і будь - яка особа може створити сторінку під будь - яким іменем, відповідачем не надано жодного доказу про те, що вказана ним інформація була поширена саме родичами, а вказана соціальна мережа заблокована для користування на території України. Твердження відповідача про те, що після поїзди дитини до Криму в 2016 році страхи щодо впливу родичів на дитину справдились, не підтверджено жодними доказами. Відповідач визнає, що дитина їздила в Крим у 2016 році за його дозволом, при цьому додає матеріали із рекомендаціями про утримання від поїздок, яка була поширена саме у 2016 році, що свідчить про те, що насправді батько діє не в інтересах дитини, а в особистих приватних інтересах, чим порушує вимоги п.2 ст. 155 та ст. 257 СК України. 25.09.2018 року відповідач подав заперечення проти наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів, в яких вказав, що позивач не може уникнути перебування дитини та території забрудненої шкідливими викидами ( південь Херсонської області та північ АРК), а виправдання позивача такого перебування піклуванням про здоров'я дитини вважає цинічним та неприпустимим. Також, вважає скріншоти соціальної мережі допустимими доказами, оскільки Указ Президента забороняє інтернет провайдерам надання послуг з доступу користувачам мережі інтернет до ресурсів «однокласники», а робити скріншоти указ не забороняє. Рекомендації МЗС України щодо поїздок громадян України до тимчасово окупованої території АРК датуються 11.08.2016 року, а дозвіл дитині він надав на початку літа 2016 року і ніяких доказів того, що він був наданий після вказаних рекомендацій позивач не надала. В судовому засіданні позивач підтримала викладені в позові обставини, просила задовольнити вимоги у повному обсязі та зазначила, що діючи в інтересах дитини та з урахуванням матеріальних можливостей звернулась до відповідача про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини до АРК, оскільки дитина потребує санаторно - курортного лікування та оздоровлення. Придбати путівку на 3 місяці дорого, а в Криму вона має житло та родичів, які можуть допомогти, тому залишиться лише витрачати кошти на харчування. Дитина коли протягом літа відпочиває на морі протягом наступного року не хворіє на респіраторні захворювання. У м. Феодосія є санаторій для осіб, які мають захворювання дихальних шляхів та шлункового тракту, тому дитина буде мати змогу пройти лікування в даному закладі. Дитина спілкується через засоби електронного зв'язку (Вайбер, Скайп) із своєю бабусею, яка допомагала її доглядати та приймала активну участь у житті дитини, однак спілкування через інтернет не замінить живого спілкування з рідними людьми. У 2016 році відповідач надавав дозвіл нотаріально посвідчений і на даний час обставини не змінились. Зі сторони відповідача та його рідних жодних пропозицій щодо оздоровлення чи надання допомоги на відпочинок та підтримку здоров'я дитини немає. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, підтримав викладені у відзиві обставини, просив відмовити у задоволенні позову та зазначив, що спілкування дитини з родичами з АРК є неприпустимим, оскільки вони несуть тяжкий вплив пов'язаний з їх патріотичною думкою проти України, крім того, президент України наголосив щоб наші громадяни утримались від поїздок до АРК в зв'язку із ситуацією, яка там склалась, в тому числі щодо забрудненої території. Він готовий надати дозвіл до будь - якої іншої країни, крім АРК. У 2016 році надав дозвіл на виїзд дитини до Криму, однак ситуація змінилась з того часу. У 2016 року також сам возив дитину до Азовського моря, а в цьому році дочка відмовилась. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. ч. 7, 8, 9 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Судом встановлено, що позивач [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер: [NUMBER], зареєстрована за адресою: [ADDRESS], фактично проживає за адресою: [ADDRESS], та відповідач [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер: [NUMBER], зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS], перебували з 17.09.2004 року в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14.12.2017 року. Від шлюбу сторони мають дочку - [PERSON], [INFO], яка знаходиться на утриманні матері та проживає разом із нею за адресою: [ADDRESS]. Неповнолітня [PERSON], [INFO], перебуває на обліку в поліклініці м. Вишневе Києво - Святошинського району Київської області, та ЛКК ( висновок № 45 від 25.04.2018 року) було встановлено, що дитина потребує санаторно - курортного лікування в санаторії - профілакторії за напрямком «гастро - ентерологічний» влітку та восени. Позивач працює в ПрАТ «Вентиляційні системи»(постійне місце роботи), на посаді менеджера проектів відділу комплексних інженерно - проектних рішень з 08.12.2009 року по теперішній час. Вказані обставини підтверджено матеріалами справи ( а.с. 6-12, 17-24,30, 40-44, 49-57,62) та визнаються сторонами. Також, судом встановлено, що відповідач 09.06.2018 року надавав нотаріально посвідчену згоду на тимчасовий виїзд дочки за кордон до Болгарської Республіки з метою відпочинку та оздоровлення в період з 01.07.2018 року по 01.08.2018 року, у 2016 році надавав дозвіл на виїзд дитини до тимчасово окупованої території України Автономної республіки Крим на оздоровлення та відпочинок, що підтверджено матеріалами справи та визнається сторонами. З матеріалів справи ( а.с. 13-16) вбачається, що неповнолітня [PERSON] зверталась до батька з проханням щодо надання дозволу для її виїзду до бабусі в Крим, на що отримала відмову. Позивач 22.05.2018 року також зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини до АРК, однак позитивного результату не отримала, тому звернулась до суду з даним позовом. Відповідач заперечуючи проти позову надав до суду докази ( а.с. 66, 68-82), на підставі яких відмовив у наданні дозволу на виїзд, оскільки при виїзді до тимчасово окупованої території України АРК дитині може бути спричинено фізичну шкоду через шкідливі викиди, брак питної води та існує небезпека для духовного та морального розвитку дитини, тому, що на вказаній території проживають родичі:[PERSON] (баба) та [PERSON] ( двоюрідня баба), які мають протиукраїнські політичні погляди. Однак, суд оцінює дані докази критично, оскільки вони є недостатніми у своїй сукупності та не можуть ґрунтуватися на припущеннях, та надання зазначеного дозволу на виїзд має на меті фізичний, духовний та інтелектуальний розвиток неповнолітньої [PERSON], [INFO], сприятиме розширенню її світогляду, головною метою поїздки є її оздоровлення, в АРК також проживає мати позивачки, а тому необхідність тимчасового виїзду дитини також полягає в спілкуванні рідними бабусею та двоюрідною бабою та відповідно до ст. 257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Відповідно до ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Виходячи зі змісту ст. ст.1,3,4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянин України має право виїхати з України та в'їхати в Україну. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюється Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Відповідно до Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 року №367, де зазначено, що в'їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї громадян України, що недосягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (1995 р., № 4, ст. 92). За правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (п.п. 3-5), виїзд з України громадян, які не досягли 16 річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду досягли 18-річного віку. Виїзд громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного із батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків з нотаріально посвідченою згодою здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого із батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого із батьків у разі пред`явлення зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого із батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Тобто, при постановленні рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька та посиланні на Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» слід зазначати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Вирішуючи питання про надання дозволу на виїзд неповнолітньої [PERSON], [INFO], суд максимально враховуючи інтереси дитини, яка потребує оздоровлення, санаторно - курортного лікування в санаторії - профілакторії за напрямком «гастро - ентерологічний», відпочинку та розвитку,

Outcome: approved