Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним заповіту, складеного [PERSON] на користь [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори 26.07.2013 р. за реєстровим № 8-3. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.07.2013 р. [PERSON] складено заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті вона заповідала все своє майно, яке буде належати їй на момент смерті, [PERSON] . Однак, як зазначає позивач, [PERSON] здійснювала психологічний вплив на [PERSON] , з квітня 2013 р. [PERSON] приносила їй для вживання алкогольні напої, що за станом здоров`я були протипоказані, з червня 2013 р. відповідач почала повністю обмежувати спілкування позивачки з [PERSON] , не зважаючи на те, що вона здійснювала за нею догляд на підставі договору довічного утримання від 13.03.2010 р., за яким у власність позивачки була передана квартира за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає про те, що на момент складання заповіту [PERSON] вже перебувала на обліку в психоневрологічному диспансері, а 13.08.2013 р. Київським міським психоневрологічним диспансером № 2 було надано висновок про наявність у [PERSON] органічного ураження головного мозку судинного ґенезу та виражені інтелектуально-мністичні зниження зі зміною особистості. Після смерті [PERSON] , [PERSON] отримала у спадок земельну ділянку, площею 1,6862 га, присадибну ділянку з будинком, заощадження, що знаходились на рахунку в Ощадбанку, однак, незважаючи на це вона, як спадкоємиця за заповітом, однак звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору довічного утримання, маючи намір заволодіти квартирою [ADDRESS] . Оскільки внаслідок дій відповідача можуть бути порушені права позивача, як власника квартири, зважаючи на те, що на час складання заповіту [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій, позивач просить визнати заповіт недійсним. Представником позивача подана заява про розгляд справи у його відсутність та надана згода на ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про місце і час судового розгляду повідомлялась у спосіб, передбачений ст.128 ЦПК України. Судова повістка повернулась до суду за закінченням терміну її зберігання. На підставі положень ст. 280 ЦПК України за згодою представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 13.03.2010 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Другої київської нотаріальної контори Ткач О.А. Відповідно до п.6 зазначеного Договору [PERSON] зобов`язалась в межах матеріального забезпечення, яке становить розмір місячної пенсії 1200 гривень, з індексацією, довічно утримувати [PERSON] ,, надаючи їй комплекс послуг, зберегти її право пожиттєвого безкоштовного проживання у кв. [ADDRESS] , без права постановки на реєстраційний облік та проживання в ній сторонніх осіб, своєчасно вносити квартирну плату, згідно розрахункової книжки ЖЕКу, за рахунок суми матеріального забезпечення і в межах її вартості, за замовленням [PERSON], зобов`язалась забезпечувати її необхідним харчуванням, купувати і безоплатно доставляти до місця її проживання продукти харчування, одяг, медикаменти, забезпечити надання побутових послуг. Про прийняття таких речей або послуг, в рахунок вартості матеріального забезпечення, [PERSON] повинна була надавати відповідну розписку. 26.07.2013 р. [PERSON] , складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори 26.07.2013 р. за реєстровим № 8-3, відповідно до якого на випадок своєї смерті вона заповідала все своє майно, яке буде належати їй на момент смерті, [PERSON] . [PERSON] , звернулась 13.08.2013 р. до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання, посилаючись на неналежне його виконання. [PERSON] , померла [INFO] за місцем проживання [PERSON] . До участі у справі була залучена [PERSON] , як спадкоємиця померлої за заповітом. Також судом встановлено, що 26.06.2013 р., 02.07.2013 р. [PERSON] зверталась до Голосіївського РУ ГУ МВС України у м.Києві з заявами щодо примусового обмеження спілкування з [PERSON] з боку [PERSON] та не допуску її до підопічної. 23.07.2013 р. [PERSON] звернулась до прокуратури Голосіївського району м.Києва щодо відсутності [PERSON] , за місцем постійного проживання та можливе здійснення на неї впливу Відповідно до рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 02.06.2015 р. у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено та встановлено належне виконання [PERSON] своїх обов`язків за договором довічного утримання. Зазначене рішення залишено без змін відповідно до ухвали Апеляційного суду м.Києва від 29.07.2015 р., та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 30.12.2015 р. В подальшому, [PERSON] ,, як спадкоємиця після смерті [PERSON] , звернулась до Голосіївського районного суду м.Києва про визнання недійсним договору довічного утримання від13.03.2010 р., за яким право власності на квартиру [ADDRESS] перейшло до позивача у справі. Позивач, зважаючи на можливе порушення своїх прав з боку [PERSON] , звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що при складанні заповіту від 26.07.2013 р. [PERSON] не могла усвідомлювати значення своїх дій. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до висновку лікарсько-консультативної комісії, наданого Центральною поліклінікою Солом`янського району 05.07.2013 р., [PERSON] страждає вираженим зниженням інтелектуально-мнестичних функцій та за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду. 15.08.2013 р. Київським міським психоневрологічним диспансером надано консультативне заключення, відповідно до якого [PERSON] страждає на органічне ураження головного мозку судинного ґенезу, вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням зі зміною особистості. Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 767 від 29.11.2018 р. [PERSON] на момент складання заповіту 26.07.2013 р. страждала на органічне ураження головного мозку судинного ґенезу з вираженим психоорганічним синдромом (F01.8 згідно з МКХ-10) та за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Статтею 15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1, п.2 ч.2 ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Як визначено п. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Саме волевиявлення є важливим зовнішнім проявом будь-якої укладеної правочину. Волевиявлення має бути спрямоване на досягнення відповідного юридичного наслідку в результаті укладення будь-якого правочину. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Підстави недійсності правочину встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі №6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі №6-131цс14. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, зважаючи на висновок судово-психіатричної експертизи, суд приходить до висновку, що в момент складання [PERSON] заповіту від 26.07.2013 р. остання не усвідомлювала значення свох дій та не могла керувати ними, а отже даний правочин є недійсним. З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати, понесені за проведення експертизи, а також в дохід держави судовий збір, оскільки при зверненні до суду позивач була звільнення від сплати судового збору.

Outcome: approved