Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача на утримання сина [PERSON] , [INFO] , дитини з інвалідністю від народження: аліменти у розмірі 1/3 з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 100% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову та до досягнення сином повноліття, а саме до [INFO] ; додаткові витрати вже понесені і пов`язані з профілактикою зору у 2019 році у сумі 1460 грн.; додаткові витрати, які будуть понесені в майбутньому на регулярній основі і пов`язані з інвалідністю дитини у розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з дня подання позову та до досягнення сином [PERSON] , [INFO] , повноліття, а саме до [INFO] . Також просить визначити місце проживання малолітньої дитини з інвалідністю від народження [PERSON] , [INFO] , уродженця і жителя м. Кам`янське Дніпропетровської області з матір`ю [PERSON] , та стягнути судові витрати з відповідача. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] в позовній заяві зазначила, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 04 липня 2009 року по 07 листопада 2015 року. Від шлюбу мають сина - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу син знаходиться на її утриманні та проживає разом з нею за адресою: [ADDRESS] . У 2017 році вона реєструвала шлюб з [PERSON] та взяла прізвище чоловіка - [PERSON] . Відповідач займається підприємницькою діяльністю, має достатній заробіток, а тому має можливість та повинен забезпечити належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідач стягнень по інших виконавчим документам та інших неповнолітніх дітей не має. Син з народження має інвалідність - вроджений недуг розвитку лівої верхньої кінцівки: аплазія II, III, IV та V пальців лівої руки з порушенням функцій верхньої кінцівки. Дитині показано оформлення інвалідності до 18 років та рекомендовано санаторно-курортне лікування. Вона, як законний представник дитини-інваліда, знаходиться на обліку в УПСЗН Дніпровського району м. Кам`янське та отримує державну соціальну допомогу. Відповідач з 2015 року сплачував витрати на санаторно-курортне лікування сина, але з 2018 року повідомив, що у добровільному порядку в майбутньому цього робити не буде. З 2015 по 2019 роки син проходив санаторно-курортне лікування у Міжнародній реабілітаційній клініці ім. Козявкіна. Враховуючи рівність прав та обов`язків батьків по утриманню дитини, виходячи із вартості лікування у санаторію близько 24000 грн. на рік, вважає, що з відповідача необхідно стягувати 1000 грн. щомісячно. Крім того, зазначає, що у 2019 році сину знадобилась профілактика по покращенню та відновленню зору, яку він проходив в салоні «Оптик Сіті», вартість лікування склала 2920 грн. Син зареєстрований за місцем проживання відповідача по [ADDRESS] , але фактично проживає разом з нею. Відповідач згоди на зняття сина з його місця реєстрації не надає. Зазначає, що вона є ФОП, має достатній дохід, шкідливих звичок не має, повністю забезпечує сина матеріально, займається його вихованням та реабілітацією. Ухвалою судді від 23 жовтня 2019 року [PERSON] відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 14 листопада 2019 року відповідач подав зустрічний позов, в якому просив визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком - [PERSON] ; стягнути з [PERSON] аліменти на його користь на утримання [PERSON] до досягнення останнім повноліття у розмірі 1/4 частини доходу; стягнути з [PERSON] на його користь додаткові витрати на дитину у розмірі 1500 грн. щомісячно для утримання [PERSON] до досягнення останнім повноліття. На обґрунтування зустрічного позову [PERSON] зазначає, що він з [PERSON] перебував у шлюбі з 04 липня 2009 року по 07 листопада 2015 року. Від шлюбу мають сина - [PERSON] , [INFO] . До вересня 2019 року він з сином проживали окремо від відповідачки у належній йому квартирі за адресою: [ADDRESS] . Він самостійно утримував та виховував сина до вересня 2019 року. За цей період він багато займався здоров`ям та адаптацією сина, який має статус дитини-інваліда 2 групи, а саме став на облік до 1 поліклініки м. Кам`янське, оплачував лікування у клініці «Міжнародна клініка відновного лікування» та ТЗОВ «Реабілітаційний центр Еліт», водив та забирав сина з дитячого садка, їздив з ним на оздоровлення на море. Для того, що б відповідачка на час лікування знаходилась із сином, він вимушений був з нею домовлятись та сплачувати їй витрати на дорогу та харчування. У вересні 2019 року відповідачка на довгий час забрала сина та відмовлялась його віддати, пояснюючи це тим, що від теперішнього її місця проживання блище до школи. Відповідачка не працює, не має постійного достатнього доходу для забезпечення належних умов дитині, її новий чоловік примусово сплачує аліменти на свого сина від попереднього шлюбу. Просить врахувати той факт, що відповідачка позбавлена батьківських прав щодо свого першого сина - [PERSON] , який є інвалідом з дитинства 1 групи та був залишений відповідачкою у будинку-інтернаті. Зазначає, що він єдиний надає підтримку першому сину відповідачки, родичі відповідачки [PERSON] не опікувались, а відповідачка навіть не знає місце його перебування та навчання. Внаслідок ухилення від сплати аліментів, вона постійно змінює місце проживання, внаслідок чого встановити місце її проживання навіть для правоохоронних органів є складністю. Вважає, що в інтересах сина проживати саме з ним, оскільки він створив йому належні умови для проживання, має фінансову та фізичну можливість забезпечувати сина. 29 листопада 2019 року позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним надала суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні зустрічного позову та задовольнити первісний. На обґрунтування відзиву зазначила, що син постійно з батьком не проживав. Батьківські обов`язки щодо утримання сина він виконує. Починаючи з квітня 2019 року він перераховував кошти на утримання сина у розмірі 2000 грн. і вимагав документального підтвердження витрат коштів саме на дитину. Твердження [PERSON] про його одноосібну участь в лікуванні сина є хибним та не відповідає обставинам справи. Щодо старшого сина - [PERSON] , [INFO] , зазначає, що вона завагітніла у 15 років і від неї всі відмовились, вона знаходилась у скрутному матеріальному становищі, голодувала. Після народження дитини становище стало ще гіршим і вона вимушена була залишити сина на піклування держави. За рішенням суду від 01 жовтня 2002 року вона була позбавлена відносно нього батьківських прав. Наявність заборгованості по аліментам виникла в неї через скрутне матеріальне становище на той час. Зазначає, що позбавлення батьківських прав відбувається у відношенні дитини, щодо якої не виконуються батьківські права. Щодо місця проживання меншого сина зазначає, що нею створені всі належні умови для його розвитку, навчання, лікування та проживання. Син є інвалідом дитинства та має тяжкий вроджений порок розвитку лівої верхньої кінцівки: аплозія II, III, IV, V пальців лівої кісті з порушенням функції верхньої кінцівки; затримка становлення опорних навиків, формування нижнього парапорезу суглоба з еквівальнусною установкою стоп, вальгусної деформації нижніх кінцівок; паралітичне співдружності косоокість. Сину потрібен особливий режим життя та необхідно займатись плаванням, відвідувати кожні три місяці апаратне та препаратне лікування зору внаслідок атрофії зорового нерву, замінювати лінзи на окулярах, кожного дня йому слід робити масаж верхніх і нижніх кінцівок, чого батько в силу своєї зайнятості робити не буде. Тому просить визначити місце проживання сина разом з нею. 16 грудня 2019 року відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним надав суду відповідь на відзив, у якому просив задовольнити зустрічний позов та відмовити у задоволенні первісного позову. На обґрунтування відповіді на відзив посилався на обставини, викладені у зустрічній позовній заяві та вважає, що ним створені належні умови для постійного проживання сина разом з ним, а наявність медичної картки у [PERSON] пов`язана з тим, що вона на початку серпня 2019 року водила його до лікарів та просила надати їй медичну картку сина. 17 грудня 2019 року у судовому засіданні було вирішено питання щодо прийняття зустрічного позову та об`єднання з первісним позовом в одне провадження. Ухвалою від 31 січня 2020 року у якості третьої особи була залучена Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, підготовче провадження у справі було закрито та витребувано висновок щодо встановлення місця проживання [PERSON] , [INFO] , який мешкає разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі з підстав викладених в ньому, наполягала на його задоволенні, проти задоволення зустрічного позову заперечувала. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним [PERSON] в судовому засіданні проти первісного позову заперечував та просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Свої позовні вимоги підтримав повністю та просив суд задовольнити їх. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Кам`янської міської ради подав заяву про розгляд справи без їх участі. Крім того, надали суду висновок, в якому залишили розгляд питання щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , на розсуд суду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] . За останні 3-4 роки вона часто бачила як [PERSON] приїздить на автомобілі та грає з сином у дворі. Дитина чисто одягнута, активна, завжди здоровається. [PERSON] у дворі зробив гойдалку. Раніше, з 2015 року вона кожні вихідні бачила дитину. Вона стверджує, що останні 2 роки син постійно проживав з батьком, так як бачила, що вони з батьком вранці уїзджали, а ввечорі приїзджали. Їй не відомо коли сторони розлучились і з якого моменту син проживає з мамою. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона була вихователем у дитячому садочку, який відвідував [PERSON] . До дитячого садочка його в основному приводив та забирав тато. Мама також забирала та приводила, коли не була у відрядженні. Батько приймав активну участь у житті сина у дитячому садочку: відвідував свята, купував іграшки для розвитку, купив обігрівач у групу. В клініку для лікування опорно-рухового апарату їздила мама, лікуванням зору також займалась мама. Тато з сином їздили до Єгипту, але чи їздила мама з сином за кордон їй не відомо. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] , яка переїхала у 2015 році разом з [PERSON] , коли йому було 3-4 роки. Хлопчик погано ходив, тому мама постійно з ним їздила у Трускавець та займалась реабілітацією. Крім того, у дитини поганий зір. У серпні 2018 року [PERSON] разом з новим чоловіком їздили до «Клініки зору» у м. Дніпро. У неї з [PERSON] гарні відносини, та вона буває вдома у [PERSON] майже щодня. Щодо батька нічого не може сказати, так як його не бачила. [PERSON] казав, що тато йому все дозволяє, нічого не забороняє та не примушує робити зарядку для очей, а мама - примушує. Хто сплачував поїздки до Трускавця вона не знає, але з сином їздила [PERSON] . З 2015 по 2018 рік син постійно приживав з матір`ю, з 2018 року [PERSON] почав їздити до батька на тиждень, на 2 дні, а зараз - тиждень через тиждень. Також зазначає, що [PERSON] дуже старається та знаходиться з сином у гарних відносинах, новий чоловік відноситься до [PERSON] як до свого сина. Свідок [PERSON] у судовому засідання пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] та до вересня 2019 року жодного разу не бачила тата [PERSON] . [PERSON] бачить 3-4 рази на тиждень. Зазначає, що з 2015 року дитина постійно проживала з мамою. На даний момент [PERSON] проживає тиждень через тиждень з мамою та батьком. Вказує, що влітку бачила машину [PERSON] 2 рази, а зараз - часто біля школи. Вислухавши сторони, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає первісний позов обґрунтованим та таким що підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов - не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 04 липня 2009 року по 27 жовтня 2015 рокущо підтверджується рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 27 жовтня 2015 року у справі № 209/3855/15-ц та витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а. с. 21, 84-85). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а. с.20). [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] разом зі своїм батьком, що підтверджується копією довідки № 1/38712 від 26 грудня 2018 року про реєстрацію та склад сім`ї (а. с. 42). Відповідно до договору дарування від 20 жовтня 2015 року, [PERSON] є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] та зареєстрована в ній, що підтверджується копією довідки № 1/38711 від 26 грудня 2018 року про реєстрацію та склад сім`ї та копією витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 42, 43). Разом з [PERSON] проживає без реєстрації її син - [PERSON] та знаходиться на утриманні матері. Крім того, [PERSON] періодично проживає з батьком, що підтверджується актом про проживання від 03 вересня 2019 року (а. с. 46). Місце проживання позивачки за первісним позовом разом з дитиною знаходиться неподалік від школи та кружків, які відвідує [PERSON] . Вказані обставини визнані сторонами в судовому засіданні. 04 жовтня 2019 року позивач за первісним позовом була зареєстрована як фізична особа-підприємець, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, що підтверджується копією виписки є Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та довідкою від 16 вересня 2019 року (а. с. 52, 53). 07 липня 2017 року позивач за первісним позовом зареєструвала шлюб з [PERSON] та прийняла прізвище чоловіка - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 22). Чоловік [PERSON] - [PERSON] - працює провідним фахівцем у 2 Державному Пожежно-рятувальному загоні Головного управління Державної служби України з Надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області з охорони об`єктів та за період з березня по серпень 2019 року йому була нарахована заробітна плата, за винятком аліментів, у розмірі 95108,57 грн., що підтверджується довідкою про доходи (а. с. 54). Відповідно до акту обстеження умов проживання від 27.09.2019 року (а.с. 48), за місцем проживання позивачки за первісним позовом, умови проживання задовільні, відповідають санітарним нормам, у дитини є окреме спальне місце, місце для навчання, ноутбук, одяг відповідно віку та сезону, дитина має все необхідне для нормального і всебічного розвидку в сім`ї панують доброзичливі стосунки та взаємопорозуміння. Відповідно до довідки № 201 від 05 вересня 2019 року КЗ навчально-виховний комплекс «Загальноосвітній навчальний заклад І-ІІ ступенів - академічний ліцей № 15 м. Кам`янське» КМР (а. с. 57), [PERSON] займається вихованням сина, подала заяву про вступ до 1 класу, пройшла з дитиною консультацію психолога, оформила висновок ІРЦ для надання інклюзивної освіти, щодня приводила та забирала дитину до закладу. [PERSON] періодично проживає за адресою [ADDRESS] у свого батька, що зазначено у акті про проживання від 04 вересня 2019 року (а.с. 87). Відповідно до акту обстеження умов проживання № б/н від 29 вересня 2019 року за місцем проживання [PERSON] (а.с. 127-130), квартира розташована на 3 поверсі 9 поверхового будинку, складається з 2 кімнат, умови проживання задовільні, у хлопчика є окреме спальне місце, іграшки, місце для підготовки домашніх завдань, одяг, планшет, в сім`ї панують доброзичливі стосунки та взаємопорозуміння. Відповідно до виписки № 4691 з медичної картки стаціонарного хворого, [PERSON] було показано оформлення інвалідності строком до 18 років у зв`язку з встановленим діагнозом - тяжкий вроджений порок розвитку лівої верхньої кінцівки: аплазія II, III, IV, V пальців лівої кисті з порушенням функції верхньої кінцівки; затримка становлення рухових навиків, формування нижнього парапарезу з еквіновальнусною установкою стоп, вальгусної деформації нижніх кінцівок; паралітична косоокість співдружності (а.с. 24). [PERSON] неодноразово проходив курси реабілітації у ТОВ «Міжнародна реабілітаційна клініка Козявкіна», що підтверджується рахунками та довідками про проходження лікування (а. с. 25-34, 56, 182). Відповідно до консультаційного висновку офтальмога (а. с. 38), [PERSON] має діагноз гіперметропія середнього ступеня з астигматизмом, горизонтальний ністагм обох очей, змішана амбліопія тяжкого ступеня, розбіжна співдружня косоокість правого ока, змішана амбліопя середнього ступеня лівого ока та з 02.03.2019 року по 11.03.2019 року, з 01.08.2019 року по 10.08.2019 року проходив курс лікування по покрашенню та відновленню зору, вартість якого в сумі 2920 грн. сплатила позивач за первісним позовом, що підтверджується довідкою та товарним чеком (а. с. 35, 36), направленням на консультацію (а.с. 37), довідкою (а. с. 183). Позивач за первісним позовом знаходиться на обліку в УСЗН та за період з листопада 2018 року по квітень 2019 року отримала державну соціальну допомогу дітям з інвалідністю у розмірі 12295,40 грн, що підтверджується копією довідки № 978 від 23 травня 2019 року (а. с. 23). Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним оплачував путівки для лікування та реабілітації малолітнього сина, а також перераховував кошти на утримання сина позивачу за первісним позовом, що підтверджується копіями квитанцій (а.с. 90-101, 109-113, 248). Відповідно до характеристики родини учня 1-Б класу НВК-академічного ліцею № 15 [PERSON] № 302 від 12 грудня 2019 року (а. с. 181), [PERSON] систематично займається розвитком сина, ретельно виконує свої батьківські обов`язки, створює умови для правильного розвитку дитини. Батьки [PERSON] та [PERSON] приводять дитину до навчального закладу, по черзі відвідують батьківські збори і беруть участь у виховних заходах класу та школи, що підтверджується характеристикою на [PERSON] (а. с. 185). Згідно висновку щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] № 12вих.-20/161 від 18 березня 2020 року (а. с. 200-201, 214-215), батьки мають однакові можливості забезпечити малолітнього сина матеріально, приділити належну увагу його вихованню та навчанню. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р. (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р., дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 р.) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки і піклування має базуватися на достовірній інформації про усі фактичні обставини, які можуть мати істотне значення та ретельному їх з`ясуванні. Такий висновок є рекомендаційним, тому суд може постановити інше рішення, ніж пропонує орган опіки та піклування. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав щодо дитини. У відповідності до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Надану [PERSON] довідку від 19 листопада 2019 року (а. с. 131), видану психологом [PERSON] , відповідно до якої малолітній [PERSON] робить свідомий вибір щодо місця проживання в сторону батька, суд не приймає як доказ з огляду на те, що, враховуючи проведені декілька зустрічей в період з кінця жовтня по листопад 2019 року, психологом не встановлені фактичні обставини справи, не зазначено будь-яких обставин, які б свідчили про неможливість проживання разом дитини з матір`ю, психолог не був попереджений судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання. Суд не приймає у якості доказів надані [PERSON] до зустрічного позову копії квитанцій (а. с. 114-126), оскільки в них не відображено відомостей щодо отримувача грошових коштів, не зазначено призначення платежу. Крім того, суд зазначає, що надані [PERSON] докази на підтвердження позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно [PERSON] , 2000 року народження, не можуть свідчити про неналежне виконання останньою своїх батьківських прав щодо малолітнього [PERSON] . Враховуючи вищезазначене та інтереси дитини, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, а саме, що дитина тривалий час проживає з матір`ю, де створені всі умови для її проживання, мати виховує та утримує сина належним чином, займається його реабілітацією, відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання малолітнього сина, має самостійний заробіток, квартира у якій вона зареєстрована та проживає належить їй на праві приватної власності, враховуючи вік дитини та його стан здоров`я, а також приймаючи до уваги позицію органу опіки та піклування, суд приходить до висновку про необхідність визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Згідно ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч. 1 ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Судом встановлено що дитина сторін проживає разом з позивачкою за первісним позовом та знаходиться на її утриманні. Відповідач за первісним позовом не надає в повній мірі матеріальну допомогу на утримання дитини, інших стягнень по виконавчим листам з нього не має. З урахуванням принципу розумності, виваженості і справедливості, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення первісного позову в частині стягнення аліментів зі [PERSON] аліментів на утримання малолітнього [PERSON] , а саме у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 185 СК України, розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. У Постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2019 року у справі № 756/4947/17-ц зазначено, що «Аналіз відповідних норм Закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставин підлягають доведенню в судовому засіданні. Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов. При цьому, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково». Враховуючи вищевикладене, зважаючи на рівність прав та обов`язків батьків по утриманню дитини, суд вважає, що з відповідача за первісним позовом слід стягнути додаткові витрати вже понесені позивачем за первісним позовом пов`язані з профілактикою зору у 2019 році у сумі 1460 грн. Що стосується позовних вимог щодо стягненнядодаткових витрат на майбутнє, суд приходить до висновку, що останні не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Згідно офіційного тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, наданого в рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 1-10/2004, яким визначено, що «охоронюваний законом iнтepec», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного i прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції (254к/96-ВР) i законам України, суспільним інтересам, справедливості, розумності та іншим загально-правовим засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у paзi його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права i порушення дій, які порушують це право. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що рішення суду щодо стягнення додаткових витрат, які будуть понесені в майбутньому на регулярній основі і пов`язані з інвалідністю дитини у розмірі 1000 грн. щомісячно, не може бути прийняте на майбутнє, оскільки неможливо встановити норми права, які будуть діяти в майбутньому часі, а також рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та домислах, контрі на момент ухвалення рішення ще не відбулись, оскільки таке рішення суперечитиме законодавчо визначеним принципам i завданням цивільного судочинства. Крім того суду не відомо, скільки ще разів [PERSON] буде проходити курси реабілітації у ТОВ «Міжнародна реабілітаційна клініка Козявкіна», та яка буде їх вартість у майбутньому. З огляду на вимоги ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial