Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даною позовною заявою про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що з 19.10.2012 року по 16.03.2017 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від даного шлюбу у них народився син: [PERSON], 19.11.2012 року. Позивач зазначає, що хоча шлюб з відповідачем розірвано в березні 2017 року, однак фактично вони проживали окремо протягом більш тривалого часу. Їх неповнолітній син був зареєстрований та проживав разом з нею, відповідачу вона не забороняла спілкуватися з дитиною. Проте, в грудні 2016 року відповідач взявши їхнього сина на прогулянку, не повернув, тобто самовільно змінив місце проживання дитини. Крім того, вказує, що відповідач перешкоджає їй спілкуватись з дитиною, позбавляє її права бачитись з дитиною. На підставі наведеного, просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], разом з нею за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні до викладених у позові. Просили суд позов задовольнити. Відповідач та його представник позов не визнала, суду пояснили, що позивач вихованням дитини не займається, неодноразово зникала з місця свого проживання і залишала сина своїм батькам, взагалі не цікавиться життям та здоровям сина. Просили суд відмовити в задоволенні позову, з підстав, викладених в письмових запереченнях. Представник [PERSON] у справах дітей Луцької міської ради в судове засідання не зявився, однак подав заяву про розгляд справи без його участі, одночасно надіслав суду висновок служби у справах дітей від 19.01.2018 року «Про визначення місця проживання малолітнього [PERSON]Д.», затверджений рішенням виконавчого комітету від 24.01.2018 року № 62-1. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Статтею 3 Сімейного кодексу України (далі -СК України) передбачено, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Згідно з ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ч. 2 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Судом встановлено, що сторони з 19.10.2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.03.2017 року було розірвано (а.с. 6). Від даного шлюбу у сторін народилась одна дитина: син - [PERSON], 19.11.2012 року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії № І-ЕГ від 22.11.2012 року (а.с. 5). Згідно довідки про склад сімї від 31.01.2017 року (а.с. 10) [PERSON] зареєстрований за місцем реєстрації матері за адресою: [ADDRESS]. Судом встановлено з пояснень сторін, що до розірвання шлюбу сторони тривалий час проживали окремо, на той час дитина проживала разом з матірю. В грудні 2016 року відповідач самовільно змінив місце проживання сина та не погоджується з тим, щоб місцем проживання дитини було місце проживання позивача. На даний час дитина проживає з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Тобто, сторони не можуть дійти згоди щодо визначення місця проживання їхнього сина. Частинами 1, 2 ст. 160 СК Українипередбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України,якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, згідно вимог закону вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обовязків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б насамперед інтересам неповнолітніх дітей. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Виходячи з роз'яснень п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (чинна для України з 27 вересня 1991 року) передбачено у п. 1 ст. 3, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п. 1 ст. 18 цієї Конвенції ООН). Як зазначено у п. 1 ст. 9 Конвенції ООН, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України органопіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвитку дитини. З наявних матеріалів справи вбачається, що позивач працевлаштована та отримує заробітну плату, а тому може забезпечити дитину усім необхідним (а.с. 38-41). Як вбачається з характеристики на громадянку [PERSON], за місцем реєстрації дана громадянка характеризується з позитивної сторони, громадський порядок не порушує та спиртними напоями не зловживає. Скарги та заяви на її поведінку від сусідів та родичів не надходили (а.с. 59). Крім того, працівниками служби у справах дітей було здійснено вихід за місцем проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS], та встановлено, що остання дану трикімнатну квартиру винаймає, в помешкані зроблено ремонт, санітарний стан житла відповідає нормі, всі кімнати вмебльовані, є побутова техніка, для дитини об лаштована окрема кімната, де дитина має має місце для ігор та відпочинку, малолітній забезпечений всім необхідним відповідно до вікових потрею. Дані факти підтвердженні актом обстеження умов проживання від 18.01.2018 року. Згідно висновку служби у справах дітей Луцької міської ради № 14 від 19.01.2018 року «Про визначення місця проживання малолітнього [PERSON]Д.», затверджений рішенням виконавчого комітету від 24.01.2018 року № 62-1,служба у справах дітей враховуючи інтереси дитини та

Outcome: approved