Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з зазначеним позовом до Івано-Франківського обласного державного обєднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги при звільненні та середньомісячного заробітку за весь час затримки виплати при звільненні з роботи по день фактичного розрахунку. Мотивувала тим, що вона з 06.08.2013 року по 29.06.2017 року працювала в Івано-Франківському обласному державному обєднанні спиртової та лікеро-горілчаної промисловості на посаді заступника головного бухгалтера, що підтверджується трудовою книжкою. Протягом всього вказаного періоду відповідач перебував в процедурі розпорядження майном, запровадженій ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 08.04.2003 року про порушення провадження у справі № Б-11/45-3/270-21/145 про банкрутство Івано-Франківського ОДОСП. Ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 06.11.2015 року розпорядником майна Івано-Франківського ОДОСП було призначено арбітражного керуючого [PERSON], повноваження якого в подальшому продовжувались разом з строком самої процедури розпорядження майном. Починаючи з серпня 2016 року на підприємстві практично припинились виплати заробітної плати, що спричинило до формування значної заборгованості перед працюючими. Постановою Господарського суду Івано-Франківської області від 10.04.2017 року у справі № Б-11/45-3/270-21/145: процедуру розпорядження майном Івано-Франківського ОДОСП та повноваження арбітражного керуючого [PERSON] як розпорядника майна боржника припинено, Івано-Франківське ОДОСП визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, а ліквідатором призначено того ж арбітражного керуючого [PERSON] Попри те, що вказана постанова була оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду прокуратурою Івано-Франківської області та Міністерством аграрної політики та продовольства України, ліквідатор [PERSON] провів звільнення всіх працівників Івано-Франківського ОДОСП посилаючись на п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України (у звязку з ліквідацією підприємства). 29.06.2017 року позивача було звільнено з роботи наказом № 18 від 29.06.2017 року. Таким же наказом було звільнено ще 205 штатних працівників підприємства, тоді як мали видаватись окремі накази по кожному працівнику, які мали вручатись під особистий підпис кожного. При цьому в день звільнення відповідач копії наказу про звільнення з роботи не надав, письмово не повідомив позивача про нараховані суми, належній їй при звільненні, розрахунку не провів, довідки про роботу та заробітну плату не надав. Проігнорованими залишились усні та письмові звернення позивача щодо видачі довідки про роботу та заробітну плату та інформацію про інші нарахування не виплачені у зв'язку з звільненням. На всі намагання позивача потрапити на підприємство з метою наручно подати відповідний запит повторно були марними. Позивачу стало відомо, що за шість днів після її звільнення, а саме 05.07.2017 року Львівський апеляційний адміністративний суд скасував постанову господарського суду Івано-Франківської області від 10.04.2017 року, на підставі якої проводилось звільнення позивача і якою запроваджувалась ліквідаційна процедура та визначались повноваження арбітражного керуючого [PERSON] як ліквідатора Івано-Франківського ОДОСП. Як вбачається з постанови Вищого господарського суду України від 27.09.2017 року у справі № Б-11/45-3/270-21/145 ухваленої за результатами касаційного перегляду все тієї ж постанови господарського суду Івано-Франківської області від 10.04.2017 року, судами не було надано оцінки постанові КМУ № 672 від 28.07.2010 року «Про утворення Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості», якою боржника включено до переліку державних підприємств спиртової та лікеро-горілчаної промисловості, стосовно якого застосовується реорганізація, яка триває і наразі. Суд касаційної інстанції скасував постанови судів першої та апеляційної інстанції, а справу направив до суду першої інстанції на новий розгляд та стадію розпорядження майном в іншому складі суду. Оскільки керівництвом відповідача разом з арбітражним керуючим чиняться різноманітні перешкоди позивачу та іншим звільненим працівникам у доступі на підприємство для отримання наказів про звільнення, трудових книжок та довідок про нараховані суми, які належать їм до виплати, позивач не має можливості навести суду чіткий розрахунок належних для стягнення на її користь сум. На підставі наведеного просила суд витребувати у Івано-Франківського ОДОСП довідку про нараховані їй до виплати суми за 2017 рік, відомості про нараховані суми, належні до виплати при звільненні, інформацію про кількість днів невикористаної відпустки, а також стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі станом на 29.06.2017 року, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки та вихідну допомогу в сумі середнього місячного заробітку. Позивач в судове засідання не з'явилась, подала заяву за змістом якої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила розглядати справу без її участі, позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причину неявки суду не повідомлено. З урахуванням положень ст. 224 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з Івано-Франківським обласним державним обєднанням спиртової та лікеро-горілчаної промисловості з 06.08.2013 року , та 29.06.2017 року була звільнена з займаної посади згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] (а.с.13-16). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Судом встановлено, що в день звільнення позивачу в порушення ст.116 КЗпП України не виплачені належні суми заробітної плати, що є підставою для стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі. Відповідно до розрахункового листка за червень 2017 року, виданого ВСП ОДОСП ВКЦ «Княгинин» заборгованість за підприємством перед [PERSON] на кінець місяця складає 33022,40грн. (а.с.17-19). При розрахунку середнього заробітку за вимушеного прогулу ( час затримки по день фактичного розрахунку) суд керується п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Відповідно до п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата. З огляду на те, що відповідач не надав на ухвалу суду від 09.08.2017 р. довідки про отриманий позивачкою дохід за 2017 рік, суд бере до уваги суми доходу позивачки згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу ПФУ (а.с.29-31) та визначає середньомісячну зарплату позивачки у розмірі 4001,99 грн. (6770,63 грн. за квітень 2017 р. + 5322,52 грн. за травень 2017 р. = 6046,57 : 2), а середньоденна зарплата становить 155,04 грн. (6046,57 : 39 робочих днів). При цьому тривалість робочого часу визначена листом Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 р. № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік». Розрахунок середнього заробітку позивачки за час вимушеного прогулу, починаючи з 29.06.2017 р. до 13.12.2017 р., коли позивачка звернулася з позовом, наступний: 155,04 грн. х 123 р.д. = 22170,72 грн. Згідно наданої позивачкою копії розрахункового листка за червень 2017 р. (а.с.19) судом встановлено, що відповідач заборгував їй 33022,40грн. До цієї суми враховані заборгованість по зарплаті, компенсація за 70 днів невикористаної відпустки у розмірі 14457,80грн., допомога при звільненні. У відповідності з вимогами ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Розрахунок середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку аналогічний розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу і складає 22170,72 грн. Таким чином, з відповідача слід стягнути на користь позивача 12449,11грн. заборгованості по зарплаті, компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 14457,80грн., вихідну допомогу в сумі середнього місячного заробітку в розмірі 6115,49грн. та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 22170,72 грн. з відрахуванням всіх встановлених законодавством податків і платежів. З відповідача слід стягнути в дохід державного бюджету судовий збір у розмірі 1600грн. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 40 ч.1 п.1, 44, 47, 49, 116, 117, 149, 232, 235 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями), листа Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 р. № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік»,

Outcome: approved