Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

Позивач звернулась до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування свого позову позивач зазначила, що з 1993 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі, який 25.10.2013 року рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова був розірваний. В період шлюбу за сумісні кошти, сторонами у справі була придбана двохкімнатна квартира , що знаходиться за адресою : [ADDRESS]. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано на відповідача на підставі договору купівлі - продажу спірної квартири від 22.04.1998 року. На теперішній час у позивача з відповідачем склалися неприязні взаємовідносини, відповідач не визнає право власності позивача на частину квартиру, у зв'язку з чим позивач звернулась до суду за захистом своїх прав, шляхом визнання право власності на 1/2 частину квартири , придбаної в період шлюбу. Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи позовної заяви та просив позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та зазначив, що спірна квартира дійсно була придбана в період шлюбу. В даній квартирі мешкали всією сім»єю до 2011 року, а вже після вказаного періоду відповідач за взаємною згодою з позивачем переїхав до іншого житла. Між ними була домовленість, що позивач із сином будуть мешкати в спірній квартирі , а в майбутньому ця квартира перейде сину. Позивач продовжувала мешкати із сином в спірній квартирі до 2012 року, а вже після цього періоду мешкала в ній рідко. А з 2014 року позивач взагалі в квартирі не мешкає, оскільки у неї вже інша родина. В жовтні 2015 року відповідач вселився в квартиру де і мешкає по теперішній час із сином. До подання позивачем позову до суду , ніяких не порозумінь стосовно права власності на квартиру з позивачем не виникало, у неї є ключі від квартири. Також відповідач заявив про застосування строку позовної давності до вимог позивача, про що надав письмову заяву, вказуючи на те, що шлюб між ним та позивачем був розірваних 25.10.2013 року , тоді як даний позов до суду подано 27.12.2016 року , тобто поза межами строку позовної давності, у зв'язку з чим просив в задоволені позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що з 24.09.1993 року сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який відповідно до рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25.10.2013 року, був розірваний. ( а.с. 8) В період шлюбу, відповідачем по справі була придбана однокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується наданою копією договору купівлі - продажу спірної квартири від 22.04.1998 року. ( а.с. 7) Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя визначені в частині третій статті 368 Цивільного кодексу України та в частинах першій і другій статті 60 Сімейного кодексу України: майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ст. 256,257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до вимог ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі , зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Відповідачем по справі заявлено про застосування строку позовної давності. Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що хоча шлюб між сторонами і був розірваний в 2013 року, право позивача було порушено в 2016 році, оскільки з цього часу між сторонами погіршились відносини. Суд не може прийняти до уваги заперечення представника позивача щодо застосування до позовних вимог строку позовної давності, оскільки в судовому засіданні було встановлено , що шлюб між сторонами був розірваний 25.10.2013 року, тобто з цього часу і виникло право позивача на захист свого порушеного права, однак звернулась позивач до суду за захистом цього права тільки 19.12.2016 року, тобто поза межами строку позовної давності. В судовому засіданні представником позивача не були надані будь-які докази стосовно дати та обставин порушення права позивача на спірну квартиру, з яких суд мав би можливість зробити висновок щодо початку, зупинення або переривання перебігу строку позовної давності. Таким чином, аналізуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити через пропуск строку позовної давності. Питання про стягнення судових витрат, суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed