Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-20 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до [PERSON] про розірвання договору та стягнення коштів. Свій позов мотивує тим, що 25 грудня 2013 року вона уклала договір AS-332 з фізичною особою - підприємцем [PERSON] на виготовлення та передачу у власність ПВХ конструкцій. З метою оплати замовлення по виготовленню та передачу у власність ПВХ конструкцій 25 грудня 2013 року було укладено договір про надання кредиту. Відповідно до умов договору, відповідач зобов'язувався в строк до 30 діб з моменту підписання договору передати товар. Однак відповідач умови договору не виконав, в добровільному порядку відмовляється розірвати договір та повернути позивачу кошти. Внаслідок порушення умов договору відповідач зобов'язаний сплатити [PERSON] неустойку в розмірі 0,1% від вартості даного договору за кожний робочий день прострочення в сумі 88 гривень. Зазначає, що 13 січня 2014 року зверталась до відповідача з заявою про розірвання укладеного договору, оскільки її не влаштовували строки поставки та монтажу товару та ціна виробу, однак відповідач відмовився прийняти вказану заяву. Крім того, вказує, що у зв'язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов'язань за договором фізична особа - підприємець [PERSON] завдав позивачу моральної шкоди, яку вона оцінює в 3000 гривень. На підставі викладеного, просить суд розірвати укладений між нею та відповідачем договір AS-332 від 25 грудня 2013 року, стягнути з відповідача на користь [PERSON] сплачені нею кошти в сумі 4000 гривень, неустойку за прострочення зобов'язань в сумі 88 гривень та моральну шкоду в сумі 3000 гривень. Позивач та його представник в судовому засідання позов підтримали, просили його задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, заперечували щодо його задоволення, вказували, що умови договору відповідачем були виконані повністю та вчасно, ПВХ конструкцій були доставлені позивачу вчасно, однак остання відмовилась від їх отримання. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази в справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 грудня 2013 року [PERSON] уклала договір AS-332 з фізичною особою - підприємцем [PERSON] на виготовлення та передачу у власність ПВХ конструкцій. Відповідно до ч.1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до п. 3.1., 3.2. умов договору AS-332 від 25 грудня 2013 року, відповідач зобов'язувався в строк до 30 діб з моменту укладання договору передати товар. Вартість товару становить 4000 гривень. Згідно ч.1 ст. 662 ЦК України, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Відповідно до ч.1 ст. 663 ЦК України, продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Позивач в свою чергу в повній мірі виконала умови договору, перерахувавши на поточний рахунок фізичної особи - підприємця [PERSON] кошти в сумі 4000 гривень, що стверджується копією листа № 9054-23.1-б/б від 04 лютого 2014 надісланого ПАТ «Альфа-Банк» (а.с. 9). Аналіз встановлених судом обставин та наведених положень законодавства дає підстави зробити висновок, що між сторонами виникли договірні зобов'язання, які випливають із договору купівлі-продажу. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Як на підставу своїх позовних вимог, позивач вказувала, що станом на 12 березня 2014 року відповідач умови договору AS-332 від 25 грудня 2013 року не виконав, замовлення позивачу передано не було. Крім того, вказувала, що у неї змінились обставини, за яких вона укладала договір і вона вирішила його розірвати в односторонньому порядку. В зв'язку з чим зверталась до відповідача з відповідною заявою 13 січня 2014 року, тобто до спливу строку виконання замовлення, зазначеного в договорі. Згідно ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покладається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Однак, покликання позивача на вказану обставину не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні та спростовується поясненнями, динними відповідачем. Відповідно до ст. 689 ЦК України, покупець зобов'язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов'язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. Як вбачається з Акту прийому-передачі замовлення AS-332 від 25 грудня 2013 року, мешканка квартири [ADDRESS], відмовилась в отриманні ПВХ конструкцій, про що повідомила вантажника крізь зачинені двері. Крім того, відмова позивача від отримання замовлення ПВХ конструкцій також підтверджується поданою нею заявою від 13 січня 2014 року приватному підприємцю [PERSON], згідно якої [PERSON] відмовляється від укладеного договору, оскільки її не влаштовували строки поставки та монтажу товару та ціни виробу, а також просила терміново припинити виготовлення ПВХ конструкцій. Також, факт вчасного виготовлення замовлення AS-332 від 25 грудня 2013 року підтверджується паспортом на виріб, в якому вказана дата відвантаження вікон з ПВХ 18 січня 2014 року. Заперечуючи факт доставлення виготовленої продукції в передбачені договором строки, позивач також зазначила, що станом на 23 січня 2014 року - дату, коли було доставлено ПВХ конструкції та оформлено акт прийому-передачі замовлення, даний товар їй не був потрібний. Такі твердження позивача спростовуються її поясненнями, що 23 січня 2014 року ніхто замовлення не доставляв. Відповідно до ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. В судовому засіданні не встановлено обставин, передбачених ст. 651 ЦК України, за яких договір може бути розірваний, також вказаних підстав не було наведено суду позивачем та її представником. Таким чином, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що слід відмовити в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору та стягнення коштів. Згідно п.4 ч.1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди. З огляду на те, що судом не встановлено факту порушення зобов'язання відповідачем [PERSON], не підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення з останнього на користь [PERSON] сплачених нею коштів в сумі 4000 гривень, неустойки за прострочення зобов'язань в сумі 88 гривень та моральної шкоди в сумі 3000 гривень.

Outcome: dismissed