Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог посилалась на вимог посилалась на те, що у період зареєстрованого шлюбу сторонами за кошти подружжя придбана спірна квартира, яка зареєстрована на ім`я відповідача. Станом на дату подання позовної заяви, іншим складом суду розглядається цивільна справа про розірвання шлюбу між сторонами. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином. Від представника позивачки надійшла заява про розгляд справи без участі позивачки та її представника. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, звернувся до суду з заявою про визнання позовних вимог, просив задовольнити позов у повному обсязі,крім того, просив розглянути справу без його участі. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 06.09.2002 року між сторонами зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Центрального районного управління юстиції м.Одеси, про що зроблено відповідний актовий запис за №332 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . [INFO] в подружжя народився син [PERSON] , що посвідчується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 10.10.2006 року Третім відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси. Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень та порталу «Судова влада України», рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 17.09.2020 року (справа №521/9489/20, провадження № 2/521/2822/20), що набуло законної сили 19.10.2020 року, шлюб між сторонами розірвано. 09.11.2009 року в період зареєстрованого шлюбу, за [PERSON] відбулася державна реєстрація квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 74,9 кв.м., житловою площею 42,3 кв.м., яка складається з 3 кімнат площею 17,8 кв.м., 11,9 кв.м. та 12,6 кв.м., кухні площею 12,8 кв.м., 2 лоджій площею 1,5 кв.м. та 2,6 кв.м., ванної кімнати площею 3,7 кв.м., туалету площею 1,4 кв.м. та коридору площею 10,6 кв.м. У якості правової підстави державної реєстрації зазначаються договір №90/1 про співробітництво з інвестування житлових будинків від 24.12.2004 року, додаткова угода від 11.07.2007 року та акт прийому-передачі квартири №90 від 02.06.2009 року. Зазначене підтверджується також інформаційною довідкою №219588076 від 09.08.2020 року. Приписами ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. За правилами ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на квартиру, допускається лише за його згодою. Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду, викладеній у справі №6-79цс13, із змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені ст. 60 Сімейного кодексу України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. У п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 27.12.2007 року зазначено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вказане положення також кореспондується з ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України, якою передбачено що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно з вимогами ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV від 01.07.2004 року, до переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна є рішення суду. Згідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 4 ст. 206, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом не встановлено підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 2125,00 грн., що підтверджується квитанцією №91007 від 09.08.2020. Частиною 1 ст. 142 ЦПК України встановлено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, у зв`язку із визнанням відповідачем позову, 50 відсотків судового збору, тобто 1062 грн. 50 коп, підлягають поверненню позивачу з державного бюджету. Крім того, від представника позивача через канцелярію суду 04.03.2021 надійшла заява про те, щоб суд при вирішенні справи не стягував з відповідача судовий збір. Зважаючи на процесуальну поведінку сторін, суд вбачає за можливе задовольнити заяву у цій частині. У позовній заяві також зазначається, що у зв`язку із розглядом справи позивач понесла витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч гривень), але жодних доказів цього, зокрема - договорів, актів прийому-передачі виконаних робіт, суду не надано. З огляду на вказані обставини, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги щодо стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу, як таких, що не доведені стороною. На підставі викладеного,

Outcome: approved