Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивачу на підставі ордеру № 013350 серія Б належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту від 19 липня 2019 року, складеному ЖЕК - 401, вище вказані особи не проживають у зазначеному жилому приміщенні з травня 2017 року. Відповідачі не проживають в даному житловому приміщенні, не сплачують комунальні платежі в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в квартирі немає і взагалі житловим приміщенням не цікавляться. Перешкод у користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні будь-хто інший відповідачам не чинили. Факт реєстрації відповідачів порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, він позбавлений можливості оформити субсидію. У відповідача-2 є власне житло та у ньому проживає, а місцезнаходження відповідача 1 позивачу не відоме. Позивач та його представник в судовому засіданні позовну заяву підтримали в повному обсязі, наполягали на задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав в повному обсязі та зазначив, що дійсно не проживає за вище вказаною адресою. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, а тому по справі необхідно постановити заочне рішення, відповідно до ст. 280 ЦПК України через неявку відповідача в судове засідання. З урахуванням вищевикладеного Дніпровським районним судом м. Києва 09 грудня 2019 року, постановлена ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до положень ст. 280, 281 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Як убачається з матеріалів справи, 20 лютого 2013 року Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією було видано [PERSON] ордер з сім`єю з 7 осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на право зайняття жилого приміщення за адресоб: [ADDRESS] . Ордер виданий на підставі Розпорядження Дніпровської РДА від 12 лютого 2013 року № 65. 25 грудня 2003 року приватним нотаріусом КМНО Захарченком С.М. посвідчено договір дарування квартири [ADDRESS] відповідно до якого [PERSON] подарував належну йому на праві власності квартиру, а обдарований - [PERSON] , яка діє від імені неповнолітнього сина [PERSON] прийняв у дар вище зазначену квартиру. 29 вересня 2017 року приватним нотаріусом КМНО Костенко Т.А. посвідчено договір дарування квартири [ADDRESS] відповідно до якого [PERSON] подарувала належну їй на праві приватної власності квартиру, а обдарований - [PERSON] , прийняв у дар вище зазначену квартиру. Згідно із актом від 19 липня 2019 року, що складений мешканцями будинку [ADDRESS] , а саме: [PERSON] , [PERSON] , та затверджений майстром технічної дільниці ЖЕД-401 та Начальником ЖЕД-401, який підтверджує, що в квартирі [ADDRESS] дійсно не проживають [PERSON] , [PERSON] з травня 2017 року по теперішній час. Згідно ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 71 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В ході розгляду даної справи, на підставі належних, допустимих та достовірних доказів судом встановлено, що відповідач у строк понад шість місяців не проживає в житловому приміщенні. Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Разом із тим, у частині 2 статті 8 Конвенції визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою права на житло, захищеного даною статтею, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися «в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни», для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. У постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2 Пленум Верховного Суду України підкреслив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. В ході розгляду даної справи відповідачем не надано доказів того, що існували поважні причини його відсутності в житловому приміщенні у строк протягом більше шести місяців з березня 2005 року. Не містять матеріали справи також і будь-яких доказів того, що позивач або третя особа перешкоджали відповідачу у користуванні житловим приміщенням, або ж доказів наявності підстав для збереження житлового приміщення за наймачем протягом більш тривалого періоду, передбачених пунктами 1-7 частини 3 статті 71 Житлового кодексу Української РСР. В судовому засіданні свідок [PERSON] надав свідчення, що працює двірником в будинку [ADDRESS] , де проживав позивач приблизно 16 років. Відповідачів не бачив приблизно 5 останніх років. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала свідчення, що є сусідкою позивача приблизно 5 років. Відповідачів іноді бачила, але вони не проживають за вище зазначеною адресою. Сварок з приводу вселення чи іншого не бачила, речей відповідачів в квартирі [ADDRESS] не бачила. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, даних про його заінтересованість в результаті розгляду справи судом не встановлено, покази свідків об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Відповідно до частини 1 та 3 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною 2 статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За нормою ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що відповідачі у квартирі [ADDRESS] не проживають, тому підстави збереження цього жилого приміщення за [PERSON] та [PERSON] відсутні. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у зв`язку з їхньою відсутністю понад шість місяців без поважних причин. Враховуючи наведене та

Outcome: approved