Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном. Свої вимоги обґрунтувала тим, що з 1959 року по 1984 рік перебувала з відповідачем в шлюбі. Під час спільного проживання за спільні сумісні кошти побудували будинок за адресою: [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу звернулась до суду з позовом про поділ зазначеного будинку. Рішенням Знам'янського районного суду Кіровоградської області її позов задоволено, тобто визнано за нею право власності на 3/5 частини домоволодіння, а за відповідачем визнано право власності на 2/5 частини зазначеного домоволодіння. Водопровід залишено у спільному користуванні. Земельну ділянку та двір поділено у відповідності до запропонованим експертом варіантом. 20.12.1991 року уклала шлюб з [PERSON], як наслідок переїхала проживати до Олександрівського району Кіровоградської області. [INFO] її чоловік помер, тому повернулась в с. Дмитрівка Знам'янського району Кіровоградської області. Тобто, тривалий час в своїй частині будинку не проживала. Повернувшись до свого домоволодіння побачила, що на належній їй на праві власності половині відповідач побудував сарай та гараж. З метою перевірки законності такого будівництва звернулась до Знам'янської міської ради та отримала відповідь про законність будівництва сараю та гаража та витяг з рішення виконкому Знам'янської міської ради народних депутатів Кіровоградської області від 28.04.1993 року №327 в якому пунктом 22 [PERSON] дозволено будівництво зблокованих сараю та гаража розміром 4,0 х 10,0 м по [ADDRESS]. На її звернення до Знам'янського міського голови з питанням дотримання законодавства у сфері містобудування гаражу і сараю, міськрадою проведено комісійне обстеження присадибної ділянки по [ADDRESS], за результатами якого складено акт про те, що [PERSON] здійснено будівництво гаражу та сараю відповідно до дозволів, але на суміжній земельній ділянці, яка належить громадянці [PERSON], тобто їй. Крім того, листом міського голови, їй роз'яснено, що для остаточного вирішення її питання, необхідно звернутися до суду. 22.09.2014 року рекомендованим поштовим відправленням надіслала відповідачу лист з пропозицією знесення незаконно збудованих на її території господарських будівель. Однак позитивної відповіді не отримала. Просить ухвалити рішення, яким усунути перешкоди в користуванні її майном шляхом зносу збудованих сараю та гаражу та території частини її домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Стягнути з відповідача на її користь судовий збір сплачений при подачі позовної заяви до суду в сумі 243,60 грн. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладеним у позовній заяві. Просили позов задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, пояснили, що, будівництво сараю та гаражу здійснювалось їхнім сином за спільної згодою всіх сторін, і позивач знала про це будівництво, не заперечувала проти нього. Отже позов є безпідставним і задоволенню не підлягає. Просили відмовити в задоволенні позову, а також просили застосувати строки позовної давності. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступне: Згідно з ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі, який в подальшому розірвано. Згідно з рішенням Знам'янського районного народного суду Кіровоградської області від 13.08.1985 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розділ домоволодіння, позов позивача задоволено. За [PERSON] на праві власності визнано 3/5 частини домовододіння на загальну суму 3581 руб., розташованого в [ADDRESS] в порядку розподілу їй передано в натурі ІІ частину будинку, що складається з кімнати 1-7 площею 9,6 м.кв., веранди «а», веранди «а-1», площею 7,27 м.кв., сарай «б», половина забору до її частини будинку, зобов'язавши зробити перегородку №5 в веранді «а-1» площею 19,3 м.кв., а всього на суму 182 руб. як зазначено у висновку експертизи. За [PERSON] залишено на праві власності 2/5 частини будинку на загальну суму 2615 руб. розташованого в [ADDRESS] в порядку розподілу залишено йому в натурі І частину будинку, яка складається із кімнати 1-6 площею 10,2 м.кв., кімнати 1-5 площею 7,3 м.кв., із веранди «а-1» передано частину площею 11,6 м.кв., гараж «в», погреб «д», половину забору, прилеглу до його частини будинку, зобов'язавши його також зробити два дверних пройоми (1 і 2) в веранді «а-1» і з кімнати 1-5 в веранду «а-1», зробити опалення в кімнаті 1-5 і оздоблювальні роботи, а всього на суму 308 руб. Водопровід сторонам залишено в загальне користування. Земельну ділянку та двір розділено між сторонами згідно з запропонованим експертом варіантом розподілу згідно з рішенням Знам'янського міськнарсуду від 11.01.1984 року. З [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто грошову компенсацію за різність у вартості частин будинку та вартості ремонтних робіт в сумі 609 руб. Згідно з реєстраційним посвідченням БТІ за [PERSON] зареєстровано право власності на 3/5 частини домоволодіння [ADDRESS]. Записано в реєстрову книгу за № 4402/22. Згідно з рішенням виконавчого комітету Знам'янської міської Ради народних депутатів Кіровоградської області від 28.04.1993 року №327 про присадибні земельні ділянки та індивідуальне житлове будівництво, [PERSON] дозволено будівництво зблокованих сараю та гаражу розміром 4,09 х10,0 м по [ADDRESS]. Згідно з актом обстеження присадибної земельної ділянки по [ADDRESS] від 04.09.2014 року, встановлено, що відповідно до інвентаризаційної справи №5410, яка знаходиться на зберіганні у ЗМКП «Бюро технічної інвентаризації» та вивчення ситуації по місцю розміщення будівель та споруд на земельній ділянці по [ADDRESS] зафіксовано, що відповідно до рішення виконкому Знам'янської міської ради 23.04.1993 року №327 та дозволу від 28.04.1994 року відділу інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Знам'янського міськвиконкому виданого на ім'я [PERSON], гараж та сарай побудовано на 3/5 частках земельної ділянки. Яку визнано за [PERSON] рішенням Знам'янського районного народного суду Кіровоградської області від 13.08.1985 року. Висновок комісії: [PERSON] здійснено будівництво гаражу та сараю відповідно дозволів, але на суміжній земельній ділянці, яка належить [PERSON] У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно із частиною другою статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва зазначені в цих пунктах особи можуть вимагати від особи, яка здійснила самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення його перебудови власними силами або за її рахунок, приведення земельної ділянки у попередній стан або відшкодування витрат. Встановлено, що відповідач здійснив будівництво гаражу та сараю відповідно до рішення виконкому Знам'янської міської ради 23.04.1993 року №327 та дозволу від 28.04.1994 року відділу інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Знам'янського міськвиконкому виданого на ім'я [PERSON] Отже, маючи необхідні дозволи, відповідач не здійснював самочинного будівництва, тобто відсутні правові наслідки здійснення самовільного будівництва, одним з яких є знос будівель. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства . Згідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вибравши відповідний спосіб захисту цивільних прав та інтересу. Способи захисту цивільних прав є передбачені у статті 16 Цивільного кодексу України, ними згідно частини 2 зазначеної норми є: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Отже, судом встановлено, що будівництво здійснювалось, маючи необхідні дозволи, тобто відсутні правові наслідки здійснення самовільного будівництва, одним з яких є знос будівель. Разом з тим, відсутні в матеріалах справи і докази того, що спірний об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил, та докази відсутності згоди позивача на зазначене будівництво. Також, листом виконавчого комітету Знам»янської міської ради від 03.10.2014 року, позивачу рекомендовано у разі не згоди з рішенням Знам»янської міської ради від 28.04.1993 року №237 про надання дозволу на будівництво гаражу та сараю [PERSON] звернутися до суду з приводу його оскарження. На момент розгляду даного спору, жодною стороною вимога щодо визнання незаконними рішення Знам»янської міської ради від 28.04.1993 року №237 не заявлялась. Таким чином, з огляду на наведене суд прийшов до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту свого цивільного права являється невірним, а тому суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі. На підставі викладеного, ст.. 15,16, ст. 376 ЦК України та

Outcome: dismissed