Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, який в подальшому уточнила та обґрунтовувала тим, що вона з 24.03.2007 по 25.08.2015 перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . За час шлюбу, 17.08.2007 відповідач придбав житловий будинок з господарчими будівлями: житловий будинок А-1, сарай Б, вбиральня В, душ Г, огорожа 1-3, водоколонка І, замощення ІІ, розташований за адресою: [ADDRESS] , а також автомобіль DАEWOO LANOS, 2004 року випуску, зеленого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова рами) [NUMBER] ; фургон малотоннажний-В, марка ГАЗ, модель 330210, 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Оскільки вказане майно є майном, набутим подружжям за час шлюбу, воно належить їм на праві спільної сумісної власності, а тому частки є рівними. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить суд визнати за нею 1/2 частину житловий будинок [ADDRESS] з господарчими будівлями: житловий будинок А-1, сарай Б, вбиральня В, душ Г, огорожа 1-3, водоколонка І, замощення ІІ, розташований за адресою: [ADDRESS] , а також 1/2 частку автомобіля: DАEWOO LANOS, 2004 року випуску, зеленого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова рами) [NUMBER] , а також стягнути з відповідача на свою користь судовий збір та вартість послуг за складання висновків про вартість об`єктів оцінки в розмірі 750,00 грн. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні на задоволенні уточнених позовних вимог наполягав. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення вимог та відповідач надав зустрічну позовну заяву, яку обгрунтовував тим, що житловий будинок [ADDRESS] з господарчими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , був придбаний в кредит відповідно до договору про надання споживчого кредиту №11199166000 від 17.08.2007. Станом на лютий 2017 року заборгованість за кредитним договором становить 2204,38 дол. США, що складає майже 40 (38,8) % або 2/5 частини від оціночної вартості будинку. З часу розлучення і по теперішній час він сплачував кредитні зобов`язання самостійно та без фінансової участі відповідача, що істотно впливає на її частку у спільному майні. Відповідач ніде не працювала, заробітної плати не отримувала, а те, що отримував він не вистачало на сплату поточних платежів за кредитним договором, тому 26.12.2007 його мати [PERSON] зняла особисті кошти з депозитного рахунку в сумі 9475,00 доларів США, що еквівалентно 48270,00 грн та 09.01.2008 ці кошти надійшли на рахунок погашення кредитного договору. Також, 31.08.2010 [PERSON] зняла кошти в сумі 17499,18 грн та 01.09.2010 за кредитним договором було погашено 1000,00 доларів США. Тобто, за кошти його матері було погашено 10475,00 доларів США за придбаний будинок, що складає майже 42 (41,9)% або 2/5 частини від суми кредиту. Таким чином, на теперішній час, враховуючи, що 2/5 частини кредиту сплатила його мати, а 2/5 частини від оціночної вартості будинку є залишок за кредитом, [PERSON] вважає, що відповідач за зустрічним позовом має право на 1/2 частину залишку, тобто на 1/10 частину спірного будинку. Посилаючись на експертну оцінку вартості спірного будинку, що надала відповідач, вартість будинку становить 152640,00 грн, а її 1/10 частина становить - 15264,00 грн. Після розлучення та в період його перебування на заробітках в м. Києві з 28.06.2015 по 05.02.2016 відповідач самостійно вселилась і проживала у будинку. 06.02.2016 позивач прибув в домоволодіння та побачив, що відповідач, користуючись його відсутністю, вивезла з будинку все спільне майно та особисті речі, зокрема, вирізала і вивезла систему опалення будинку (труби, радіатори, котел, газову колонку), будівельні матеріали. 06.02.2016 він звернувся з заявами до Центрально-Міського ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області та 21.03.2016 до виконавчого комітету Центрально-Міської районної ради, де вказав про порушення його майнових прав зі сторони відповідача та додав перелік майна, яке було фактично викрадено. Відповідач своїми протиправними діями зробила непридатним для проживання будинок, знищивши систему опалення. Вартість обладнання для відновлення системи опалення становить 38648,79 грн. Також, відповідач вивезла спільне майно на загальну суму 43250,00 грн та особисті речі позивача, придбані до шлюбу, на загальну суму 27470,00 грн. Загальна сума завданих відповідачем матеріальних збитків становить 87743,79 грн. За період проживання відповідача у спірному будинку, заборгованість за газ склала 2942,70 грн. Відповідач цю заборгованість не сплачувала, а тому, 08.02.2016 будинок було відключено від газопостачання. Для відновлення газопостачання йому потрібно буде сплатити весь борг, що утворився за період проживання відповідача в будинку та сплатити вартість підключення до газової мережі, що становитиме 20000,00 грн. Крім того, з моменту розірвання шлюбу і по теперішній час відповідач не сплачувала відсотки за користування кредитом, тому 08.02.2016 позивачу довелося самостійно сплатити накопичену заборгованість в загальному розмірі 2866,48 грн і сплачувати відсотки та страхові внески за користування кредитом. Загальна сума платежів на погашення заборгованості по відсоткам та страховим платежам станом на березень 2017 року становить 9800,47 грн. Він вважає,що відповідач своїми неправомірними діями завдала йому майнової шкоди на загальну суму 95586,73 грн, яка складається з 38648,79 - вартість матеріалів та робіт для відновлення системи опалення, 2942,70 грн - борг та підключення до газопостачання, 21625,00 грн - 1/2 частка вартості спільного майна, 4900,24 - 1/2 частина загальних платежів з обслуговування кредиту з часу розірвання шлюбу і по теперішній час, 27470,00 грн - особисті речі позивача, придбані до шлюбу. У зв`язку з вищевикладеним позивач за зустрічним позовом просить суд: визнати за ним право власності на 9/10 частини житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а за відповідачем - 1/10 частину вищевказаного будинку; стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 95586,73 грн; стягнути судовий збір в сумі 2329,62 грн. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] надала письмові заперечення проти зустрічного позову, які обґрунтовувала тим, що позивач необґрунтовано стверджує, що з часу розірвання шлюбу і по теперішній час він сплачував нарахування за кредитними зобов`язаннями самостійно, без її фінансової участі, оскільки вона не працювала, що, на його думку, впливає на частки у спільному майні. Вказані обставини спростовуються відомостями з трудової книжки. Також, на підтвердження вартості нібито вивезеного спільного майна на суму 43250,00 грн та вартості особистих речей позивача на суму 27470,00 грн [PERSON] надає списки не підтверджені жодними належними документальними доказами, оскільки вони є лише переліком з абстрактними грошовими сумами, що нібито підтверджують їх вартість. Проте, не зрозуміло яким чином формувався цей перелік за кількістю і найменуванням майна та з яких міркувань виходив позивач, визначаючи вартість цих речей, та яким чином підтверджується їх придбання саме до, а не під час шлюбу. Крім того, позивач вказує, що за період проживання відповідача в будинку заборгованість за спожитий газ становить 2942,70 грн, проте не зазначає початок та кінець цього періоду. З довідки № 47 від 15.12.2016, виданої головою квартального комітету вбачається, що відповідач проживала в будинку з 03.07.2015 по 25.01.2016. У довідці №335 від 15.12.2016 з розшифруванням помісячного нарахування і оплати, виданої ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» зазначено, що на 01.07.2015, тобто на момент початку проживання відповідача в будинку, існувала заборгованість в сумі 278,28 грн, а станом на 01.02.2016 (момент закінчення проживання відповідача) існувала заборгованість в сумі 540,07 грн. Отже, заборгованість за спожитий газ за період проживання відповідача в будинку становить 540,07 грн, замість заявлених 2942,70 грн. Вимога позивача про стягнення відсотків за користування кредитом та страхових внесків у розмірі 4900,24 грн також не підлягає задоволенню, оскільки саме позивач є стороною за кредитним договором. На підставі вищевикладеного, та враховуючи відсутність належних та допустимих доказів, відповідач просила відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви. Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення первісного позову та відмови в задоволенні зустрічної позовної заяви, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Так, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.03.2007, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис №02 (а.с. 7). Заочним рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.07.2015 (а.с. 8) їх шлюб було розірвано. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис №2409 (а.с. 193) позивач уклала шлюб з [PERSON] та набула його прізвище « [PERSON] ». Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №15745070 (а.с. 9), а також відповіді комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» №785 від 04.05.2017 (а.с. 107) в період шлюбу сторони придбали житловий будинок з господарчими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , який було зареєстровано на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з господарчими будівлями та земельною ділянкою, посвідченого 17.08.2007 приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І.І. Зазначений житловий будинок був придбаний за 25000,00 доларів США, за кошти, надані за договором про надання споживчого кредиту №11199166000 від 17.08.2007 (а.с. 61), які до теперішнього часу в повному обсязі не виплачені. Відповідно до висновку про вартість об`єкту оцінки (а.с. 19) оціночна (ринкова) вартість об`єкта оцінки для цілей оподаткування житлового будинку з господарчими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , складає, без ПДВ: 152640,00 грн. Зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 15) вбачається, що [PERSON] набув право власності на автомобіль DАEWOO LANOS, 2004 року випуску, зеленого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова рами) [NUMBER] , у період перебування у шлюбі. Висновком про вартість оцінки (а.с. 20) встановлено оціночну (ринкову) вартість об`єкта оцінки для цілей оподаткування, без ПДВ, а саме: автомобіля DАEWOO LANOS, 2004 року випуску, зеленого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , в розмірі 64750,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При ухваленні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 N 11). Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18. Судом встановлено, що спірне майно придбано сторонами за час шлюбу, подружжя мало спільний бюджет на час придбання спірного майна. Крім того, з трудової книжки серії [NUMBER] (а.с. 116-128) вбачається, що [PERSON] у період шлюбу також працювала. У судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] , яка пояснила, що у 2007 році її син [PERSON] та його дружина [PERSON] придбали будинок за кредитні кошти, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Вона допомагала з погашення кредиту, шляхом зняття своїх коштів з депозитного рахунку. Син [PERSON] писав боргову розписку про отримання від неї кредитних коштів, з метою подальшого повернення суми боргу, проте, місцезнаходження вказаної розписки вона на теперішній час не знає. В рахунок повернення коштів, [PERSON] передав їй автомобіль «ГАЗель», гроші на купівлю вказаного автомобіля вона не надавала. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що була сусідкою колишнього подружжя, відносини завжди були дружні. Обставини придбання домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , їй не відомі. Разом з цим, вона бачила як колишня дружина [PERSON] вивозила майно з будинку, проте хто є власником цього майна і при яких обставинах воно було придбано, свідок не знає. Таким чином, під час розгляду цивільної справи, з урахуванням наданих сторонами доказів судом не було встановлено обставин, з якими закон пов`язує можливість зменшення частки одного з подружжя у спільній сумісній власності та відповідного збільшення частки іншого, тому доводи відповідача за первісним позовом, в частині зменшення частки позивача у нерухомому майні, з тих підстав, що позивач не працювала, а кошти для придбання спірного майна отримувалися відповідачем від його матері, а тому вказане майно є його особистою приватною власністю, судом не враховуються. Також, частиною 3 ст. 61 СК України встановлено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того за приписами ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що боргові зобов`язання відповідача за договором про надання споживчого кредиту №11199166000 від 17.08.2007 (а.с. 61), також є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, враховуючи, що спірні житловий будинок та автомобіль придбані сторонами за час шлюбу, відповідно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд приходить висновку про поділ між сторонами спірного майна, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарчими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , а також на 1/2 часку автомобіля DАEWOO LANOS, 2004 року випуску, зеленого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова рами) [NUMBER] . Що стосується вимог зустрічної позовної заяви, суд приходить до таких висновків. За змістом ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Частиною 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У відповідності до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166 і 1187 шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів завдання відповідачем [PERSON] матеріальної шкоди позивачу, зокрема: борг за газопостачання, його підключення, вартість матеріалів і робіт для відновлення системи опалення, 1/2 частки вартості спільного майна, 1/2 частки загальних платежів з обслуговування кредиту, а також особистих речей позивача, що в цілому становить суму 95586,73 грн, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову у зв`язку з його недоведеністю. Частина 1 статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог ст. 1 ЗУ «Про судовий збір» позивачем при пред`явленні цього позову за вимоги щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди було сплачено судовий збір у розмірі 1086,95 грн. Частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] були задоволені, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1086,95 грн. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено повністю, судові витрати покладаються на позивача [PERSON] . Також, згідно з п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. У зв`язку зі складанням висновків про вартість оцінки майна від 19.09.2016 (а.с. 19,20) позивачем [PERSON] сплачено 750,00 грн, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру (а.с. 22), тому вказана вимога позивача підлягає задоволенню як така, що є доведеною.

Outcome: approved