Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

Позивач звернулась до Солом'янського районного суду м. Києва із позовом про стягнення заробітної плати та просила суд визнати цивільно-правовий договір, укладений 17.11.2014 між ПАТ «Міський комерційний банк» та [PERSON] трудовим; стягнути з ПАТ «Міський комерційний банк» на користь члена Наглядової Ради ПАТ «Міський комерційний банк» [PERSON] заборгованість по сплаті заробітної плати у розмірі 600 000 грн. В обґрунтування позову зазначила, що рішенням одноосібного акціонера ПАТ «Міський комерційний банк» №51 від 14.11.2014 вирішено з 17.11.2014 обрати членом Наглядової Ради ПАТ «Міський комерційний банк» [PERSON], а рішенням від 17.11.2014 вирішено у зв'язку з обранням нового складу Наглядової ради ПАТ «Міський комерційний банк» укласти цивільно-правові договори (контракти) з членами Наглядової Ради строком дії три роки. Так, 17.11.2014 між ПАТ «Міський комерційний банк» та позивачем було укладено договір б/н на виконання функцій члена Наглядової ради. Пунктом 1.1 зазначеного договору передбачено, що член Наглядової ради приймає на себе зобов'язання щодо безпосереднього виконання ним функцій члена Наглядової Ради Банку в порядку та на умовах, передбачених положеннями цього договору, а Банк зобов'язується створювати необхідні умови для повноцінного виконання ним прийнятих на себе зобов'язань. Позивач вважає вищевказаний цивільно-правовий договір трудовим договором з огляду на наступне. Систематичне виконання працівником визначеного кола функцій та обов'язків, його підпорядкованість внутрішнім нормативним актам підприємства відокремлює трудовий договір від цивільно-правових договорів, предметом яких є лише визначений результат праці, виконання індивідуального трудового завдання (замовлення, доручення), здійснюваного без визначення кола обов'язків працівника, підпорядкування його внутрішнім нормативним актам підприємства тощо. Також, під час виконання трудового договору працівник зобов'язується виконувати - обов'язки, що входять до його посадових обов'язків, особисто, тобто своєю працею, як це і передбачено умовами договору від 17.11.2014. Слід відзначити, що у трудових відносинах оплата здійснюється саме за виконання працівником трудової функції, що фактично відповідає умовам, визначеним у п.п. 4.3, 4.4 Договору. До того ж, характерною відмінністю цих видів договорів між собою є те, що в цивільно-правових договорах має місце рівність сторін. У трудовому договорі переважають відносини підпорядкування працівника роботодавцю (в даному випадку - вищим органам управління Банку). Таким чином, укладений між позивачем та відповідачем договір фактично є трудовим, а тому до правовідносин між його сторонами застосовуються норми трудового законодавства. На підставі постанови Правління Національного банку України від 20.11.2014 № 732 «Про віднесення ПАТ «Міський комерційний банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 20.11.2014 прийнято рішення про введення з 21.11.2014 тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Міський комерційний банк». Уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Міський комерційний банк» призначено [PERSON] Тимчасова адміністрація введена строком на три місяці з 21.11.2014 по 20.02.2015 включно. Постановою правління Національного банку України №187 від 19.03.2015 відкликано банківську ліцензію та ліквідовано ПАТ «Міський комерційний банк». Таким чином, повноваження Наглядової Ради ПАТ «Міський комерційний банк» було припинено з 21.11.2014. Також позивач зазначає, що особи, які входять до складу органів, повноваження яких призупиняються на підставі статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», тимчасово втрачають надані їм повноваження, однак залишаються на займаних посадах та зберігають відповідні трудові права. Виконуючи умови трудового договору, позивач починаючи з 17.11.2014 кожен робочий день виходила на роботу до відділення ПАТ «Міський комерційний банк». Однак починаючи з 21.11.2014 позивач не допускалася до робочого місця охоронцями з посиланням лише на усну вказівку уповноваженої особи Фонду. Зв'язатися з останнім для з'ясування причин такого недопуску не виявилося можливим. Недопуск позивача до робочого місця підтверджується актами про недопуск до робочого місця. Крім позивача, до робочого місця не допускались також інші працівники ПАТ «Міський комерційний банк». 28.11.2014 Головою Наглядової ради ПАТ «Міський комерційний банк» направлено директору-розпоряднику Фонду скаргу на дії Уповноваженої особи Фонду [PERSON] щодо недопущення Голови та членів Наглядової Ради, а також Голови Ревізійної комісії ПАТ «Міський комерційний банк» до приміщення банку. 08.12.2014 Головою Наглядової ради ПАТ «Міський комерційний банк» направлено директору-розпоряднику Фонду повторну скаргу на дії Уповноваженої особи Фонду [PERSON] з аналогічних підстав. Станом на дату звернення з даною позовною заявою відповіді на скаргу Головою Наглядової ради ПАТ «Міський комерційний банк» не отримано. 01.12.2014 Голова ревізійної комісії ПАТ «Міський комерційний банк» [PERSON] звернувся до Печерського РВ ГУМВС України у м. Києві з питання недопуску його, а також Голови Наглядової ради [PERSON], членів Наглядової ради [PERSON], [PERSON] в приміщення ПАТ «Міський комерційний банк», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Мечникова, 2. Законодавством не передбачено можливості обмеження під час тимчасової адміністрації банку таких трудових прав посадових осіб банку, як право на отримання заробітної плати. Позивач зазначає, що договір від 17.11.2014 не розривався, жодних пропозицій про його розірвання вона не отримувала, про існування будь-яких актів (наказів, розпоряджень тощо), виданих Уповноваженою особою Фонду, які б стосувалися відсторонення позивачки від роботи чи її звільнення, останній невідомо. Таким чином, у відповідача відсутні будь-які правові підстави для не допуску позивача як посадової особи Наглядової Ради ПАТ «Міський комерційний банк» до робочого місця. З огляду на викладене, позивач вважає, що невиплата заробітної плати порушує трудові права позивача, а тому їх необхідно поновити, стягнувши на користь позивача заробітну плату за період вимушеного прогулу (з 19.11.2014 по 19.03.2015) у розмірі 600 000 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву та просив її задовольнити. Представники відповідача та третьої особи заперечували проти задоволення позовної заяви та просили суд відмовити у задоволені позову в повному обсязі. Заслухавши сторін, їх доводи та заперечення, розглянувши матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення позову без задоволення з наступних підстав. Згідно ст.ст.2-4 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст.ст.57-58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Згідно ч. 2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно ч.1 ст.51 Закону України «Про акціонерні товариства» наглядова рада акціонерного товариства є органом, що здійснює захист прав акціонерів товариства, і в межах компетенції, визначеної статутом та цим Законом, контролює та регулює діяльність виконавчого органу. За умовами ч.3 вказаної статті Закону визначено, що порядок роботи, членів наглядової ради та виплати їм винагороди визначається цим Законом, статутом товариства, положенням про наглядову раду акціонерного товариства, а також цивільно-правовим чи трудовим договором (контрактом), що укладається з членом наглядової ради. Такий договір або контракт від імені товариства підписується головою виконавчого органу чи іншою уповноваженою загальними зборами особою на умовах, затверджених рішенням загальних зборів. У разі укладення з членом наглядової ради товариства цивільно-правового договору такий договір може бути оплатним або безоплатним. Судом встановлено, що рішенням акціонера ПАТ «Міський комерційний банк» від 14.11.2014, членом наглядової Ради ПАТ «Міський комерційний банк» обрано [PERSON] починаючи з 17.11.2014 (а.с.13). Рішенням акціонера ПАТ «Міський комерційний банк» №51/1в ід 17.11.2014, у зв'язку з обранням нового складу Наглядової Ради ПАТ «Міський комерційний банк», вирішено укласти цивільно-правові договори (контракти) із членами Наглядової Ради Банку строком дії 3 роки та встановити наступні розміри щомісячної винагороди за такими договорами: …. зокрема члену Наглядової ради [PERSON] - 150 000 грн (а.с.14). За наслідками вищевикладеного між відповідачем та позивачем був укладений «Договір на виконання функцій члена Наглядової ради» від 17.11.2014 (а.с.18-24). Згідно п.1.2. зазначеного договору встановлено, що цей договір є цивільно-правовим договором укладеним із членом Наглядової ради на оплатній основі. На підставі цього договору виникають цивільно-правові відносини між членом Наглядової ради і Банком. Відповідно до ст.53 Закону України «Про акціонерні товариства» порядок роботи, виплати винагороди та відповідальність членів наглядової ради визначаються цим Законом, статутом товариства, положенням про наглядову раду акціонерного товариства, а також цивільно-правовим чи трудовим договором (контрактом), що укладається з членом наглядової ради. Такий договір або контракт від імені товариства підписується головою виконавчого органу чи іншою уповноваженою загальними зборами особою на умовах, затверджених рішенням загальних зборів. У разі укладення з членом наглядової ради товариства цивільно-правового договору такий договір може бути оплатним або безоплатним. Член наглядової ради - юридична особа може мати необмежену кількість представників у наглядовій раді. Порядок діяльності представника акціонера у наглядовій раді визначається самим акціонером. Повноваження члена наглядової ради дійсні з моменту його обрання загальними зборами товариства. Повноваження представника акціонера - члена наглядової ради дійсні з моменту видачі йому довіреності акціонером - членом наглядової ради та отримання товариством письмового повідомлення про призначення представника. Член наглядової ради здійснює свої повноваження, дотримуючись умов цивільно-правового договору, трудового договору або контракту з товариством та відповідно до статуту товариства, а представник акціонера - члена наглядової ради товариства здійснює свої повноваження відповідно до вказівок акціонера, інтереси якого він представляє у наглядовій раді. Від імені товариства договір (контракт) підписує особа, уповноважена на це загальними зборами. Дія договору (контракту) з членом наглядової ради припиняється у разі припинення його повноважень. Таким чином, актом цивільного законодавства визначено оформлення правовідносин між сторонами виключно шляхом укладення договору. За умовами ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини (ч.1 ст.11 ЦК України). Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Вищевказаним договором визначені функції і обов'язки, компетенція та права члена наглядової ради, та інше, зокрема п.4.4. визначено умови отримання щомісячної винагороди - підписання обома сторонами відповідного акту приймання передачі послуг за відповідний місяць. Позивач в своїх позовних вимогах просить визнати цивільно-правовий договір - трудовим. Визначення трудового договору міститься в ст.21 КЗпП, зокрема укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу відповідно до ч. 3 ст. 24 КЗпП. Приймання на роботу здійснюється відповідно до штатного розпису організації - працівника приймають на роботу (посаду), яка включена до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. Натомість цивільно-правовий договір - це будь-який вид договору, який укладається відповідно до вимог не трудового, а цивільного законодавства. За таким договором оплачується не процес праці, а його результат. Він визначається після закінчення роботи та оформляється актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких здійснюється їх оплата. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його рамками, метою договору є отримання певного матеріального результату. Особа, яка виконує роботу на підставі цивільно-правового договору, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку. Така особа сама організовує свою роботу і виконує її на власний ризик. Законодавство про працю на такі відносини не поширюється. Аналізуючи викладене, не вбачається підстав для визнання цивільно-правового договору трудовим та стягнення заборгованості по сплаті заробітної плати виходячи з обґрунтувань викладених в позовній заяві. Положеннями ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, наведені сторонами доводи та заперечення з предмету позову, з огляду на викладені позивачем обґрунтування позову, останні є безпідставними та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства, яке регулює відносини, що виникли між сторонами. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Виходячи з вищевикладеного та

Outcome: dismissed