Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

Позивач звернувся із позовом до відповідачів про визнання незаконним рішення про передачу у власність земельної ділянки, визнання недійсними свідоцтв про право власності на нерухоме майно та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він з 1988 року користувався земельною ділянкою та гаражем по вул. Чернігівській, 17в/10 в м.Бобровиця Чернігівської області. Вказаний гараж, до якого він має безперешкодний доступ та де знаходяться його речі, він купив за власні кошти у [PERSON] в 1988 році в період перебування у шлюбі з [PERSON], який був укладений 30.08.1985 року та розірваний 03.08. 2016 року. Влітку 2017 року він вирішив подарувати гараж своїй дочці, однак випадково дізнався, що його продає колишня дружина. 22.08.2017 року він отримав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про те, що право власності на гараж та земельну ділянку для будівництва індивідуальних гаражів за вищезазначеною адресою зареєстровано за [PERSON] Земельна ділянка передана у власність [PERSON] на підставі рішення 28 сесії 6 скликання Бобровицької міської ради від 23.12.2013 року, а в 2014 році вона зареєструвала право власності на земельну ділянку, на якій вже була розміщена будівля, отже тільки з серпня 2017 року він дізнався про те, що земельна ділянка та гараж є власнісю [PERSON] Вважає, що приватизація земельної ділянки відбулася з порушенням вимог закону, зокрема ст. 50 Закону України «Про землеустрій», оскільки на момент приватизації земельної ділянки правовстановлюючих документів на нерухоме майно (гараж), який був розташований на земельній ділянці, що передавалася у власність не було. Таким чином, незаконним є і набуття в 2015 році права власності на гараж, оскільки реєстрація права власності на спірний гараж відбулася на підставі документа, що посвідчував незаконне набуття права власності на земельну ділянку. На даний час він позбавлений права на отримання правовстановлюючих документів на гараж, придбаний ним в 1988 році. У звязку з незаконною передачею земельної ділянки та гаража у власність [PERSON] порушені його права, а тому просить позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач, - Бобровицька міська рада, в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав заперечення, в якому вказує на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, а тому просить відмовити в задоволенні позову, справу розглянути у відсутності представника. Вказує на пропуск строку позовної давності , що є підставою для відмови у позові (а.с.44,45). Представник відповідачки в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки гараж придбаний в період шлюбу і позивач не підтвердив належними та допустимими доказами того, що гараж є його особистою власністю. Відповідачка набула право власності як на земельну ділянку, так і на гараж у законний спосіб, а саме у відповідності до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а тому Бобровицька міська рада та державні реєстратори діяли у законний спосіб, у звязку з цим просив відмовити в позові. Крім того, зазначив, що позивачеві було достовірно відомо про подання відповідачкою у 2010 році заяви до Бобровицької міської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою для приватизації земельної ділянки, таким чином ним пропущений строк позовної давності. Представник третьої особи, Бобровицької районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності (а.с.66). Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що гараж придбаний її матір`ю, [PERSON] та [PERSON] в період шлюбу за їх спільні кошти. Вони вирішили, що оформленням гаража та земельної ділянки буде займатися [PERSON], тому позивачу було достовірно відомо про дії відповідачки в 2010 році, спрямовані на оформлення гаража та земельної ділянки. Свідок [PERSON] пояснила, що гараж в 1988 році придбав її батько, [PERSON] за кошти, отримані нею як страхове відшкодування та передані останньому на купівлю гаража. Про те, що земельна ділянка та гараж належали [PERSON] батько дізнався в серпні 2017 року, підтвердженням цього є довідка з Державного реєстру. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], начальник відділу містобудування та архітектури Бобровицької районної державної адміністрації пояснив, що він підписував висновок про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, але перед цим проект перевірявся уповноваженими особами Держземагенства. Без отримання земельної ділянки неможливо отримати право власності на нерухомі будівлі, які на ній знаходились. Тому необхідно було набути у власність земельну ділянку, а потім отримати у власність нерухоме майно. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача його представника, представника відповідачки, свідків, суд приходить до наступного висновку, виходячи із слідуючого. Судом встановлено, що рішенням 29 сесії 5 скликання від 12.02.2010 року Бобровицької міської ради, [PERSON] було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаражу у власність в [ADDRESS]/1 (а.с.39). Рішенням виконавчого комітету Бобровицької міської ради від 13.10.2013 року в звязку з інвентаризацією забудови, було замінено адресу (нумерацію) земельної ділянки, наданої [PERSON] для будівництва індивідуального гаража на нову адресу: вул. Чернігівська, 17в/10. 30.10.2013 року відділом містобудування та архітектури Бобровицької районної державної адміністрації, а 07.11.2013 року відділом Держземагенства у Бобровицькому районі Чернігівської області було погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON], розроблений ПП «Земгеопроект» у відповідності до рішення 29 сесії 5 скликання Бобровицької міської ради від 12.02.2010 року . Рішенням 28 сесії 6 скликання Бобровицької міської ради від 23.12.2013 року [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення та передано безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва індивідуального гаражу площею 0,004 га. [ADDRESS] (а.с.14). Відповідно до законодавства, чинного на момент набуття у власність земельної ділянки, зокрема ст.ст. 116 та 118 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проекту приватизації земель. Передача земельних ділянок у власність громадянам - працівникам державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонерам з їх числа провадиться після затвердження проекту приватизації земель у порядку, встановленому Земельним Кодексом. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. (ст. 122 Земельного Кодексу України). З оглянутого в судовому засіданні проекту землеустрою видно, що при відведенні земельної ділянки у власність площею 0,004 га. [PERSON] за рахунок земель комунальної власності за адресою: м.Бобровиця, вул. Чернігівська 17 в/10 дотримані вимоги визначених правових норм, які регулюють порядок набуття громадянами у власність земельних ділянок. Тому, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, виданої [PERSON] 22.08.2017 року та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.01.2014 року № 16944452, вбачається, що [PERSON] є власником земельної ділянки для будівництва індивідуальних гаражів площею 0,004 га., кадастровий номер 7420610100:01:002:0016 (а.с.9-10, 17). Згідно свідоцтва про право власності і/н 32225921, виданого 14.01.2015 року вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності належить гараж загальною площею 40,6 кв.м., розташований на земельній ділянці по вул. Чернігівській, 17в/10 в м.Бобровиця Чернігівської області (а.с.41). Позиція відповідачів щодо застосування позовної давності не заслуговує на увагу, так як позивач дізнався про існування факту набуття замельної ділянки та гаража [PERSON] у власність після отримання вищезазначеної інформаційної довідки з реєстрів, 22.08.2017 року,тому перебіг позовної давності почався з даної дати, а не з 2010 року, як стверджував представник відповідачки в судовому засіданні, який не надав на підтвердження своїх заперечень жодного доказу (а.с.9). Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Звертаючись до суду з позовом про визнання незаконним рішення Бобровицької міської ради про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та визнання недійсними свідоцтв про право власності на нерухоме майно та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно, позивач вказав, що він позбавлений права на отримання правовстановлюючих документів на гараж, а незаконною (всупереч нормам ст. 50 ЗУ «Про землеустрій») передачею у власність колишній дружині земельної ділянки, порушені його права. При вирішенні даного спору головним є необхідність встановлення факту порушення прав позивача чи його законного інтересу саме спірним рішенням Бобровицької міської ради і яким саме чином рішення впливає на його права та обовязки. [PERSON] ні в позовній заяві, ні в судовому засіданні не вказав та не зазначив, які саме належні йому права чи інтереси були порушені з боку відповідачів та яким чином це було здійснено. Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої субєкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У справі за Конституційним Поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому звязку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен,\~що: а)\~виходить за межі змісту субєктивного права; б) є самостійним обєктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для субєктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. <...> поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому звязку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обовязковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення субєктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище. Позивач та його представник, всупереч вимогам ст.ст. 76-81 ЦПК України, не підтвердили належними та допустимими доказами порушення прав позивача рішенням Бобровицької міської ради від 23.12.2013 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення [PERSON] та передачу у власність земельної ділянки для будівництва індивідуального гаражу в [ADDRESS]. Суд не бере до уваги посилання представника відповідачки на відмінності між адресами розташування нерухомого майна, зазначеними в спірному рішенні міської ради та в свідоцтві про право власності, оскільки сторони не заперечували відносно існування земельної ділянки та гаража в м.Бобровиця по вул. Чернігівській, 17в/10 і дана обставина не впливає на вирішення даного спору. Разом з тим, суд звертає увагу, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.08.1985 року по 03.08.2016 рік. Відтак, враховуючи вимоги сімейного та земельного законодавства, розяснення, викладені в Постановах Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та від 16.04.2004 року (із змінами), «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», нерухоме майно, земельна ділянка та гараж може бути обєктом права спільної сумісної власності та підлягати поділу між чоловіком та дружиною, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя воно було придбане, а також у разі поділу будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності на земельну ділянку, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні, будівлі, споруди.

Outcome: dismissed