Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким визначити йому додатковий строк, терміном 3 місяці, для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 03.11.2016 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Рябоконь Ю.С., згідно якого все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось, він заповів позивачу. [INFO] [PERSON] помер у місті Маріуполі, після смерті якого відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок [ADDRESS] , спадкоємцем якого є позивач. В продовж строку, який наданий законом на прийняття спадщини, позивач не зміг скористатись своїм правом на її прийняття з поважних причин, оскільки у місті Маріуполі велись бойові дії, що становило загрозу для його життя та здоров`я, у зв`язку із чим позивач не мав змоги з`явитись до місця відкриття спадщини. У зв`язку із викладеним, єдиним способом захисту порушеного права позивача є ухвалення судом рішення про надання додаткового строку для подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду із відповідною позовною заявою. Представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву в якій заперечував проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування свої заперечень зазначив, що позивачем не надано до суду постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а отже незрозуміло в чому саме полягає порушення його прав. Крім цього зазначив, що бойові дії на території міста Маріуполя відбувались навесні 2014 року, при цьому у 2017 року жодних бойових дій на території міста не відбувалось. Позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження факту бойових дій у місті Маріуполі, на які позивач посилається як на підставу поважності причини пропуску строку звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Крім цього, позивач мав можливість надіслати заяву про прийняття спадщини поштою, в разі нотаріального посвідчення справжності підпису на заяві, однак позивачем такі дії вчинені не були. Позивач надав до суду відповідь на відзив в якому додатково зазначив, що в результаті неналежної обізнаності у спадковому законодавстві, за наявності заповіту позивач вважав, що автоматично стане власником майна померлого після його смерті. Також надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 вересня 2020 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі в порядку загального позовного провадження, по справі призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до судового розгляду. Представник відповідача надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність з урахуванням позиції, викладеної у відзиві на позовну заяву. Від приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Лященко В.Г. надійшла інформація про те, що приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Рябоконь Ю.С. припинила свою приватну нотаріальну діяльність за власним бажанням, у зв`язку з чим не може приймати участь у судовому засіданні в якості третьої особи. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2ст.247ЦПКУкраїни фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані до суду докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно 10.07.2020 року (а.с.9). 03.11.2016 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Рябоконь Ю.С., згідно якого все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось і взагалі все те, що на день його смерті буде йому належати та на що він матиме право за законом, він заповів [PERSON] (а.с.6). Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 203134889 від 05.03.2020 року, за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Статтю 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 23 серпня 2017 року у справі № 1320цс17. Строк для подання заяви про прийняття спадщини для позивача після смерті [PERSON] закінчився 11 липня 2017 року. Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Дані висновки зробив Верховний Суд у свій постанові від 22 травня 2019 року у справі № 351/2403/17. Причиною пропуску строку для прийняття спадщини позивач зазначає неможливість з`явитись до місця відкриття спадщини, у зв`язку із бойовими діями у місті Маріуполі, що становило загрозу його життю та здоров`ю. Крім цього позивач також посилається на неналежну обізнаність у спадковому законодавстві, у зв`язку із чим вважав, що за наявності заповіту автоматично стане власником майна померлого після його смерті. Судом не приймаються як поважні такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки позивачем не наведено причин, які могли б бути визнані судом поважними, що створили об`єктивні та непереборні перешкоди для вчасного звернення до нотаріуса. Посилання позивача на той факт, що останній не зміг прибути до місця відкриття спадщини, а саме у місто Маріуполь, через бойові дії, не підтверджені будь-якими доказами та взагалі не відповідають дійсності, оскільки після зими 2014-2015 року бойових дій на території міста Маріуполя не відбувалось. Крім цього, позивач зазначає що не міг прибути до місця відкриття спадщини, оскільки боявся за своє життя та здоров`я, при цьому також посилається на юридичну необізнаність щодо процедури прийняття спадщини, що є взаємовиключними твердженнями. Також суд зазначає, що строк подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] для позивача закінчився 11 липня 2017 року, в той час, як позивач звернувся до суду лише 08.09.2020 року, тобто більш ніж через три роки, та жодним чином не обґрунтовує такої тривалої неможливості подання заяви про прийняття спадщини. Крім цього, пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Разом із тим, у матеріалах справи відсутня відмова нотаріуса в оформленні права на спадщину після смерті [PERSON] . На підставі викладеного, враховуючи, що наведені позивачем причини пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини не можуть бути визнані поважними, позивачем не надано суду доказів на підтвердження наявності об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для нього на вчинення дій щодо прийняття спадщини у встановлений законом строк, у зв`язку із чим позивач не виконав свій процесуальний обов`язок із доведення тих обставин, на які посилалася як на підставу своїх вимог, необхідно дійти висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Крім того, пропуск спадкоємцем строку для прийняття спадщини без поважних причин, при відсутності будь-яких перешкод і труднощів для подання заяви не свідчить про наявність у такого спадкоємця порушеного, невизнаного або оспорюваного права, яке підлягає захисту в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, тому такий відповідно до положень статті 141 ЦПК України покладається на позивача та не підлягає відшкодуванню. На підставі ст. ст. 1218, 1220, 1233, 1233, 1269, 1270, 1272, 1277 ЦК України,

Outcome: dismissed