Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

Позивач звернулась до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON], Орган опіки та піклування Ленінської районної у м.\~Дніпропетровську ради, у якому з урахуванням уточнення позовних вимог просить: вселити її в квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; зобовязати [PERSON], [PERSON] не чинити їй перешкоди у користуванні квартирою №21 у буд. 6 по провул. Парусний в м.Дніпропетровську; встановити наступний порядок користування квартирою № 6 у будинку №21 по провулку Парусний в м.Дніпропетровську: [PERSON] виділити у користування кімнату площею 13,7 з прилеглою до нею лоджією 3,4 кв.м.; [PERSON] виділити у користування кімнату площею 18,1 кв.м. з прилеглим до неї балконом; [PERSON] виділити у користування кімнату площею 12,2\~кв.м.; кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор, вбудовану шафу залишити у спільному користуванні. Позов мотивований тим, що позивачу перешкоджають у здійсненні нею права володіння та користування спірною квартирою, у звязку з чим вона просить суд усунути перешкоди у користуванні спільним майном та встановити порядок користування ним. У судовому засіданні 19.01.2016р. представники позивача позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх повністю. Представник [PERSON] та [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на недоведеність позову та відсутність спору між сторонами. У судовому засіданні 19.01.2016р. оголошувалась перерва для надання сторонам часу на примирення та забезпечення явки свідка [PERSON] до 08.02.2016р. Представники позивача у судове засідання 08.02.2016р. не зявились, натомість звернулись до суду з заявами, у яких відкликали клопотання про допит в якості свідка [PERSON], позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідачі та треті особи у судове засідання 08.02.2016р. також не зявилися, хоча повідомлялись про день, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку. До суду надійшла заява від [PERSON], яка є представником співвідповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON], про відкладення розгляду справи у звязку із її зайнятістю 08.02.2016р. у слідчих діях у м.Запоріжжі. З огляду на те, що розгляд справи неодноразово відкладався на підставі клопотань [PERSON], [PERSON] та [PERSON], мотивованих як незадовільним станом здоровя, так і неможливістю явки їх представника у судові засідання або заміною такого представника, а також враховуючи, що до заяви про відкладення розгляду справи не додано жодних доказів на підтвердження неможливості явки представника [PERSON] та [PERSON] до суду, при цьому самі [PERSON] та [PERSON] у чергове не зявились, суд відмовив у задоволенні заяви про відкладення розгляду справи. Суд заважує, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 169 ЦПК України неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Оскільки відповідно до ст. 157 ЦПК України суд зобовязаний розглядати справи у розумні строки, враховуючи, що судом заслухані пояснення представників сторін, які зявились у судове засідання 19.01.2016р., а також з огляду на недоведеність існування поважних причин для чергового відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу 08.02.2016р. за відсутності сторін та третіх осіб на підставі наявних доказів. За змістом ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] належало по 1/3 квартири за адресою [ADDRESS], на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 10.10.2003р. (а.с. 9). 27.12.2014р. [PERSON] на прилюдних торгах набула право власності на 1/3 частину квартири за адресою [ADDRESS], яка належала [PERSON], що підтверджується відповідним свідоцтвом від 27.12.2014р. (а.с. 26). Цього ж дня право власності [PERSON] на 1/3 зазначеної квартири було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом №31786174 від 27.12.2014р. (а.с. 27). Відповідно до технічного паспорту квартира за адресою [ADDRESS], складається з: житлової кімнати площею 13,7 кв.м. з лоджією площею 1,7 кв.м. (0,5*3,4\~кв.м.), житлової кімнати площею 12,2 кв.м., житлової кімнати площею 18,1 кв.м. з балконом площею 0,8 кв.м. (0,3*2,8 кв.м.), кухні площею 7,6\~кв.м., ванної кімнати площею 2,1\~кв.м., вбиральні площею 1,0 кв.м., коридору площею 5,7\~кв.м., вбудованої шафи площею 0,4 кв.м. (а.с. 4-5). Згідно з довідкою про склад сімї та місце реєстрації №207 від 11.01.2016р. (а.с. 146) на момент розгляду справи у спірній квартирі зареєстровані [PERSON], її донька [PERSON], син [PERSON], донька [PERSON], онуки [PERSON] та [PERSON], при чому останній був зареєстрований 15.12.2015р., тобто після відкриття провадження у даній справі. Згідно з ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Таким чином, кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Судом встановлено, що після набуття позивачем права власності на 1/3 частину спірної квартири між нею та іншими співвласниками квартири, в тому числі колишньою співвласницею [PERSON], склались неприязні стосунки, що призвело до конфліктних ситуацій за участю [PERSON] та її представника [PERSON] з [PERSON], що підтверджується відповідними повідомленнями та висновками Ленінського районного відділу ДМУ ГУ МВС України у Дніпропетровській області (а.с.а.с. 10-14). З пояснень представників позивача вбачається, що внаслідок вказаних неприязних відносин [PERSON] позбавлена можливості користуватись квартирою, оскільки [PERSON] та інші члени її сімї не допускають її у квартиру та не надають ключі від неї. Доказів зворотного суду не надано. За таких обставин, суд доходить висновку, що позивачу перешкоджають у вільному володінні та користуванні квартирою за адресою [ADDRESS], оскільки кожен із співвласників житла має право на вільний доступ до нього, а реалізація такого права не може ставитись у залежність від волі інших співвласників. При цьому, суд не бере до уваги твердження представника відповідача про відсутність між сторонами спору щодо спільного користування квартирою, оскільки у судовому засіданні 16.01.2016р. оголошувалась перерва для надання сторонам можливості вирішити питання про реалізацію права користування спільною квартирою мирним шляхом, проте жодної інформації щодо досягнення або хоча б щодо можливості досягнення згоди щодо спільного користування такою квартирою суду не надано. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на наявність перешкод у здійсненні позивачем права користування спірною квартирою, внаслідок чого вона позбавлена можливості проживати у спірній квартирі, у суду наявні достатні правові підстави для задоволення позову у частині вимог про вселення позивача на підставі ст. 391 ЦК України. З позовної заяви та пояснень представників позивача вбачається, що на підставі ст. 391 ЦК України позивач просить суд з метою усунення перешкод у здійсненні нею права користування також зобовязати [PERSON] та [PERSON] не чинити їй перешкоди у користуванні квартирою №21 у буд. 6 по провул.\~Парусний в м.Дніпропетровську. Разом з тим, ст. 391 ЦК України визначено можливість захисту прав власника виключно від існуючих перешкод та не передбачено можливості захисту прав власника на майбутнє. Враховуючи, що за змістом ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, у суду відсутні підстави для заборони відповідачам перешкоджати позивачу у користуванні спірною квартирою на підставі ст. 391 ЦК України. Відповідно до розяснень, викладених у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно з ч.ч. 2-4 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 03.04.2013р. у справі № 6-12цс13, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України. Вирішуючи спір в частині вимог про встановлення порядку користування квартирою, суд виходить із того, що необхідно розмежовувати правовідносини, які виникають між співвласниками житла, і правовідносини, які виникають між кожним із співвласників житла та членами його сім'ї. За таких умов суд зазначає, що правила ст.ст. 47-50 ЖК України в частині вимог, що ставляться до жилих приміщень, не поширюються на спірні правовідносини, оскільки дані норми регулюють порядок надання жилих приміщень у будинках державного і громадського фонду, а в цій справі спір виник між співвласниками житла щодо порядку користування ним. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.03.2014р. у справі №6-53355св13. Як вбачається з позовної заяви, позивач, якій належить 1/3 частина квартири, просить виділити їй у користування кімнату площею 13,7 кв.м. з прилеглою до нею лоджією площею 1,7\~кв.м. (0,5*3,4\~кв.м.); [PERSON], якій належить 1/3 частина квартири, кімнату площею 18,1 кв.м. з прилеглим до неї балконом площею 0,8 кв.м. (0,3*2,8 кв.м.); [PERSON], якому належить 1/3 частина квартири, кімнату житловою площею 12,2\~кв.м. Водночас, матеріали справи не містять доказів існування спору щодо порядку користування квартирою між [PERSON] та [PERSON], а відтак у суду відсутні підстави для вирішення у судовому порядку питання про порядок користування спірною квартирою між відповідачами. Враховуючи, що площа приміщень, які пропонує виділити позивач у користування відповідачів (31,1 кв.м.), перевищує розмір належної їм 2/3 частин у праві власності на спірну квартиру (31 кв.м. у пропорції від загальної площі кімнат, балкону та лоджії, які виділяються в індивідуальне користування), суд доходить висновку, що такий варіант спільного користування квартирою не порушує їх права. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на викладене, враховуючи характер стосунків, які склались між позивачем та відповідачами, а також те, що дійти згоди щодо порядку володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності шляхом укладення відповідного договору сторони не можуть, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині встановлення порядку користування спірною квартирою відповідно до запропонованого позивачем варіанту, оскільки він не порушує права відповідачів, відповідає інтересам сторін та вирішує спір між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial