Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

Позивач звернувся з позовом і просить стягнути 20 000 грн. 00 коп. та 5 000 грн. відшкодування витратна правничу допомогу. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 23.05.2020 інспектором взводу №1 роти №2 батальйону УПП в Сумській області Рубаном Є.М. відносно нього був складений протокол АА №651276 за вчинення правопорушення передбаченого ст. 44-3 КпАП України. Постановою Зарічного районного суду м.Суми від 04.06.2020 у справі №591/3018/20 було притягнуто до відповідальності, але постановою Сумського апеляційного суду від 06.07.2020 вказану постанову скасовано та закрито провадження у зв`язку з відсутністю складу правопорушення. У зв`язку притягненням до відповідальності позивач зазнав моральної шкоди. Він страждав від затримання і застосування спецзасобів, був обмежений у свободі. Відповідач Департамент патрульної поліції надав відзив і просив відмовити у задоволенні позову. Заперечення мотивовані тим, що Відповідач Державна казначейська служба України надала відзив і просила відмовити у задоволенні позову. Заперечення мотивовані тим, що В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені вимоги. Представник Державної казначейської служби України підтримала заперечення. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, які з`явилися, вивчивши матеріали справи, встановив, що 23.05.2020 о 00.00 год. у м.Суми по вул. Прокоф`єва позивача було затримано у зв`язку з вчинення правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 127 КпАП України, про що складений протокол затримання на бланку АЗ №146158. 23.05.2020 інспектором взводу №1 роти №2 батальйону УПП в Сумській області Рубаном Є.М. відносно позивача складений протокол АА №651276 за вчинення правопорушення передбаченого ст. 44-3 КпАП України. Постановою судді Зарічного районного суду м. Суми, від 04.06.2020 у справі №591/3018/20, позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.\~44-3 КУпАП, із застосуванням адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17 000 грн.. Так у постанові зазначено, що 23.05.2020 о 00 год. 05 хв., у м. Суми по вул. Прокоф`єва поблизу будинку № 1 та по вул. К. Зеленко, позивач перебував без будь\~яких документів, що посвідчують його особу, чим порушив вимоги п. п. 16 п. 2\~Постанови КМУ № 211, від 11 березня 2020 року. Зазначену постанову скасовано постановою Сумського апеляційного суду 06.07.2020 з підстав відсутності доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, провадження по справі було закрите . Поряд з цим у постанові Сумського апеляційного суду зазначено, що в матеріалах справи протоколу про адміністративне правопорушення, від 23.05.2020, та відеозаписів обставин події, від 23.05.2020, вбачається, що позивач, втручається у розмову під час спілкування поліцейського із водієм транспортного засобу, який був зупинений у зв`язку із порушення\~правил дорожнього руху, та починає чіплятися до працівників поліції, на їх зауваження не реагує, поводить себе зухвало, висловлюється брутальною лайкою. Після закінчення спілкування інспектора із водієм транспортного засобу, поліцейський звернувся до позивача з приводу його дій, а також для з`ясування підстав знаходження його під час карантинних обмежень у громадському місці й в зв`язку з цим попросив надати документи, що посвідчують особу. На вказані вимоги інспектора позивач реагує неадекватно, продовжує вести себе некоректно по відношенню до поліцейського, що стало підставою затримання із застосуванням фізичної сили та спецзасобів із доставкою його до відділку поліції. При цьому, позивач під час спілкування з поліцейським увесь час був у захисній масці, а наявність у нього документів, що посвідчують його особу не заперечував. Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що ні інспектором поліції при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, ні судом першої інстанції при здійсненні судового розгляду справи, не було враховано, що дії позивача які полягали в тому, що він виражався нецензурною лайкою та образливо чіплявся до поліцейського та у той же час вчиняв злісну непокору законним вимогам працівників поліції, не реагував на їх зауваження, продовжував вчиняти протиправні дії, можуть підпадати під склад правопорушень, передбачених\~ст. 173 КУпАП\~«Дрібне хуліганство» та\~ст. 185 КУпАП\~«Злісна непокора законним вимогам працівників поліції». При цьому, ні інспектором поліції при складанні протоколу про адміністративне правопорушення за ст.\~44-3 КУпАП, відносно позивача , ні судом першої інстанції при здійсненні судового розгляду за цим протоколом, не були спростовані доводи про наявність у нього документів, які посвідчують його особу, які, за поясненнями, знаходились у його автомобілі, що був припаркований на місці події. Зухвала поведінка позивача підтверджується відеозаписами з нагрудних камер поліцейських, які додані до цієї справи. Наведені обставини підтверджуються зазначеними протоколом, рішеннями судів, копії яких додані до матеріалів справи. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно зі\~ст.\~19\~Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою ст.1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-440цс16 від 25 травня 2016 року. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За правилами ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У даному випадку постановою апеляційного суду встановлено, що позивач не вчиняв правопорушення передбачене ст. 44-3 КпАП України. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позивача безпідставно було притягнуто до відповідальності. Разом з цим вбачається, що позивач ініціював конфліктну ситуацію, на попередження працівника поліції не реагував, а навпаки більше погіршував ситуацію. Тому суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтовані лише тим, що його безпідставно було притягнуто за вчинення правопорушення передбаченого ст. 44-3 КпАП України. Непропорційне і невиправдане втручання в охоронювані законом права позивача на свободу та особисту недоторканність завдали моральних страждань позивачу. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до постанови, кожна особа оцінює ступінь спричиненої моральної шкоди самостійно виходячи із глибини своїх душевних страждань та самостійно, оцінює суму моральної шкоди. Ураховуючи наведене у сукупності, виходячи з принципів, виваженості і справедливості розмір відшкодування моральної шкоди слід визначити у розмірі 400 грн.. Відтак позов у частині що перевищує зазначену суму є необґрунтованим та не підлягає задоволенню. На підставі ст. 141 КПК України сіл стягнути відшкодування витрат пропорційно задоволеним вимогам. На підставі викладеного і

Outcome: partial