Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

позивач звернулась в суд із зазначеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що з липня 2007 року по липень 2015 року перебувала у цивільному шлюбі з [PERSON] , проживала та вела спільне господарство з ним на території Італійської Республіки. За час спільного проживання у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . В липні 2015 року [PERSON] переїхала з дочкою на територію України та на даний час проживає в м. Калуші. Позивач зазначає, що відповідач добровільно участі в утриманні та вихованні дитини не бере, дочка знаходиться на її повному утриманні та вихованні. Так як відповідач матеріально не підтримує дочку, позивач просить суд стягувати з [PERSON] аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення [PERSON] повноліття. В подальшому [PERSON] змінила позовні вимоги та просила стягувати з [PERSON] аліменти на утримання дочки в твердій грошовій сумі в розмірі 450 Євро щомісячно до досягнення дочкою повноліття. В судове засідання [PERSON] та її представник [PERSON] подали заяви про слухання справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали повністю та просили задоволити. Не заперечили проти заочного розгляду справи. Відповідач та його представник [PERSON] в судове засідання не з'явивслися, хоча належним чином були повідомлений про час та місце розгляду справи. Таким чином суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач по справі [PERSON] та [PERSON] являються батьками малолітньої [PERSON] , [INFO], що підтверджується копією витягу з Реєстру актів про народження, виданого мерією міста Камері, провінція Новара, Республіка Італія (а.с. 5-6). Згідно довідки № 538 від 12.07.2010 року, виданої Генеральним консульством України в [PERSON] , [INFO], зареєстрована громадянкою України (а.с. 7). З довідки, виданою КП «ЖЕО № 1» 29.12.2015 року (а.с. 10), вбачається, що [PERSON] проживає разом з матір'ю, [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Також [PERSON] являється ученицею Калуської загальноосвітньої школи І ступеня № 11, про що свідчить довідка № 59/01-19 від 04.12.2015 року (а.с. 8). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , як батько, коштів на утримання дитини не надає. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Якщо фізична особа є громадянином двох або більше держав, її особистим законом вважається право тієї з держав, з якою особа має найбільш тісний зв'язок, зокрема, має місце проживання або займається основною діяльністю. Як передбачено ч. 1 ст. 67 Закону України «Про міжнародне приватне право» зобов'язання щодо утримання, які виникають з сімейних відносин, крім випадків, передбачених статтею 66 цього Закону, регулюються правом держави, у якій має місце проживання особа, яка має право на утримання. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом та іншими способами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом в умовах свободи та гідності. Відповідно до Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За змістом ст.ст.180, 181 п.3 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька, у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів на утримання дитини , суд враховує, що відповідач [PERSON] постійно працює і був зарахований на роботу 10.03.2013 р. з постійним контрактом на фірмі Дінамік Скарл -логістика і перевезення (а.с.197 зворот) і відповідно до довідки про середню заробітну плату в Італії (а.с.209) , середня зарплата становить від 1300 євро до 2500 євро, а також те, що згідно фотокопії пропозиції на укладення мирової угоди (а.с.210) відповідач згідний сплачувати щомісячно кошти в розмірі 200 Євро на утримання дочки [PERSON]. Проте , суд вважає, що позивачка не довела, що за своїм матеріальним становищем відповідач здатний сплачувати аліменти у визначеному позивачкою розмірі , а тому суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача аліментів у розмірі по 450 Євро, що еквівалентно 13 113 гривень щомісячно на утримання дочки та приходить до висновку, що з нього слід стягнути аліменти у меншому розмірі. Таким чином, суд, враховуючи інтереси малолітньої дитини, приходить до висновку, що з відповідача слід стягувати аліменти на утримання [PERSON] в розмірі по 200 євро, що еквівалентно 5 828,92 гривень , щомісячно, починаючи з 11.01.2016 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто із дати звернення [PERSON] до суду із вказаним позовом, як це передбачено ст. 191 Сімейного кодексу України. У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача в користь держави судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved