Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

Позивач звернувся із вказаним позовом до суду, посилаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15 лютого 2018 року, укладеного ним як покупцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-Виробниче Підприємство «Дніпроспецекологія» як продавцем, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Деллаловим А.О., позивачу на праві власності належить двокімнатна квартира [ADDRESS] . 02 березня 2018 року позивач [PERSON] прибув за адресою знаходження вказаного нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , однак, виявив у ній відповідача [PERSON] [INFO] , яка після пред`явлення їй правовстановлюючих документів на квартиру відмовилась у добровільному порядку її залишити. За цим фактом позивач звертався до правоохоронних органів із заявою, за наслідками розгляду якої йому було рекомендовано для захисту своїх прав звернутись до суду із позовною заявою. Крім того, позивач у позовній заяві зазначив, що на час звернення до суду, відповідач [PERSON] без відповідної правової підстави перебуває у належній йому квартирі, добровільно залишити її відмовляється, чим створює позивачу перешкоди у здійсненні права користування належним йому нерухомим майном, просив суд усунути йому перешкоди у здійсненні права користування зазначеним нерухомим майном шляхом виселення з нього відповідача. Ухвалою суду від 19.03.2019 позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та відкрито провадження у справі. Позивач в судове засідання не з`явився, а його представник подав суду заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягав, просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач, в судове засідання неодноразово викликалась за місцем реєстрації та місцем фактичного мешкання, про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, але в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, заяву про розгляд справи за її відсутності не надала, відзиву, заяв та клопотань до суду не надіслала. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ч.3 ст.211, ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами. Справа розглянута відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 15 лютого 2018 року, укладеного позивачем [PERSON] як покупцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-Виробниче Підприємство «Дніпроспецекологія» як продавцем, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Деллаловим А.О., [PERSON] на праві приватної власності належить двокімнатна квартира [ADDRESS] . При цьому згідно положень п. 1.4.зазначеного договору, продавець підтвердив, що відносно вказаної вище квартири не укладалось будь-яких договорів щодо користування нею іншими особами. Право власності позивача належним чином зареєстровано, факт державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за позивачем [PERSON] підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 114162855. Відповідач [PERSON] у спірній квартирі не зареєстрована, що підтверджується довідкою про склад зареєстрованих осіб у квартирі [ADDRESS] . За фактом знаходження сторонньої особи (відповідача [PERSON] ) у належній йому квартирі позивач неодноразово (02.03.2018 та 14.03.2018) звертався до органів внутрішніх справ, що підтверджується письмовою заявою [PERSON] від 14.03.2018 до Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області. За результатами розгляду вказаної вище зави, позивачу [PERSON] надано письмову відповідь № 45-7/ЄО-8826 від 28.03.2018 зазначеного органу національної поліції, якою підтверджується факт реєстрації звернення позивача до компетентних органів з приводу перебування у спірній квартирі відповідача та сам факт порушення права власності позивача відповідачем [PERSON]. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952, ратифікованого Верховною радою України 17.07.97 р., кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частина 1 статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Із змісту частини першої ст. 402 ЦК України вбачається, що право користування чужим майном може бути встановлене договором, законом, заповітом або рішенням суду. Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Викладене також узгоджується і з правовою позицією Верховного Суду України у справі за № 6-2010 цс16: Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, зважаючи на те, що відповідач [PERSON] не є членом сім`ї позивача, правові підстави вселення та проживання відповідача [PERSON] у спірній квартирі [ADDRESS] невідомі, відповідних доказів суду не надано, проживання відповідача [PERSON] у квартирі [ADDRESS] на даний час чинить позивачу [PERSON] перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні належним йому майном, в зв`язку з чим його права підлягають захисту в судовому порядку, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] обґрунтований, тому суд задовольняє позовні вимоги щодо усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення відповідача із займаного ними приміщення. Вирішуючи питання розподілу та стягнення судових витрат у справі, суд вважає встановленими у справі лише судові витрати, пов`язані зі сплатою позивачем судового збору в сумі 704 грн. 80 коп. за звернення до суду з вказаним вище позовом, які повинні бути покладені на відповідача у повному обсязі у зв`язку з тим, що спір виник з його вини та позовні вимоги визнані обґрунтованими та задовольняються судом у повному обсязі. Враховуючи наведене,

Outcome: approved