Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

Позивач звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, поділ майна подружжя та стягнення компенсації за частку в якому просила встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 травня 2013 року по 26 червня 2014 року. Визнати квартиру [ADDRESS] та автомобіль марки «Nissan» модель «PATHFINDERSUV 2.5D 4WD 5ATLE» колір чорний металік, 2014 року випуску - спільною сумісною власністю подружжя. Стягнути з відповідача на користь позивача 304 000,00 гривень відшкодування вартості Ѕ частини автомобіль марки «Nissan» модель «PATHFINDERSUV 2.5D 4WD 5ATLE» колір чорний металік, 2014 року випуску та 1 621 200,00 гривень - відшкодування вартості Ѕ частини вартості квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовано тим, що починаючи приблизно з травня 2013 року позивач почала проживати однією сім`єю з відповідачем [PERSON] за адресоюїї фактичного проживання в будинку [ADDRESS] . Починаючи з цього періоду ми з відповідачем [PERSON] вели спільне господарство, та придбали майно за спільні кошти - квартиру [ADDRESS] . Свідоцтво про право власності на квартиру було видано 02.08.2013 року на ім`я відповідача [PERSON] , хоча більша частина грошей була сплачена самою позивачкою. Шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON] було зареєстровано - 26 червня 2014 року. [INFO] у сторін народилася спільна дитина - син [PERSON] . Також, в період перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] ними було за спільні кошти 05 листопада 2014 року придбано майно - автомобіль марки «Nissan» модель «PATHFINDERSUV 2.5D 4WD 5ATLE» колір чорний металік, 2014 року випуску. Автомобіль було придбано на підставі договору купівлі-продажу № А-14/11-02 від 05.11.2014 року укладеного між [PERSON] та ТОВ «АвтоАльянс Київ». Вартість автомобіля склала 608 000,00 грн. 29 лютого 2016 року на підставі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. В подальшому позивачу стало відомо, що придбаний автомобіль відповідачем було відчужено [PERSON] - 12 червня 2016 року, тобто після розірвання шлюбу. Квартиру відповідач [PERSON] без погодження зі мною подарував також після розірвання шлюбу - 08 червня 2016 року своєму батькові - відповідачу [PERSON] , договір дарування квартири було посвідчено приватним нотаріусом Броварського міського Нотаріального округу Київської області. Враховуючи викладене, вважаю, що відповідач повинен відшкодувати позивачу її частку у спільному майні - сплативши [PERSON] грошову компенсацію. 24 квітня 2019 року відповідачем [PERSON] було подано відзив на позовну заяву в якому просив відмовити в задоволені позовних вимог з огляду на наступне. Відповідач не проживав з позивачем однією сім`єю до кінця 2013 року. Право власності на квартиру він набув задовго до реєстрації шлюбу, крім цього, кошти за вказану квартиру були внесені у 2006 році. Щодо автомобіля відповідач зазначив, що він був придбаний за особисті кошти відповідача, які були отримані ним в подарунок від його матір за договором дарування від 04 листопада 2014 року. Таким чином, відповідач вважає, що автомобіль марки «Nissan» модель «PATHFINDERSUV 2.5D 4WD 5ATLE» колір чорний металік, 2014 року випуску придбаний за договором дарування від 04 листопада 2014 року та належить відповідачу на праві особистої приватної власності. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволені з підстав викладених в позовній заяві та додатково пояснила, що позивач разом з відповідачем проживали однією сім`єю з 01 травня 2013 року по 26 червня 2014 року, так як в подальшому шлюб було зареєстровано. Автомобіль придбаний 05 листопада 2014 року під час перебування сторін в шлюбі та в подальшому відчужений без згоди позивача. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову в повному обсязі. Підтримав пояснення відповідача викладені у відзиві та додатково зазначив, що спірна квартира була придбана відповідачем у 2007 році. Щодо автомобіля зазначив, що він був придбаний за кошти, які були подаровані матір`ю відповідача, однак договір дарування не був нотаріально оформлений. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 березня 2019 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту сумісного проживання, поділ спільного майна подружжя та стягнення компенсації за частку у майні залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 28 березня 2019 року позивачем надано заяву на усунення недоліків визначений ухвалою суду від 07 березня 2019 року. 02 квітня 2019 року провадження по вище вказаній цивільній справі було відкрито та призначено в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання. Не погоджуючись з ухвалою про відкриття провадження від 02 квітня 2019 року, відповідачем [PERSON] подано апеляційну скаргу за результатами якої, Київським апеляційним судом винесена постанова від 26 червня 2019 року про залишення ухвали Дніпровського районного суду м. Києва буз змін від 02 квітня 2019 року без змін, а апеляційну скаргу [PERSON] - без задоволення. 22 липня 2019 року протокольною ухвалою було задоволення клопотання представника позивача про виклик свідків в повному обсязі та клопотання представника відповідача про виклик та допит свідків було задоволено частково. 22 липня 2019 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду по суті. 14 серпня 2019 року в судовому засіданні клопотання представника позивача [PERSON] про приєднання доказів до матеріалів справи залишено без задоволення. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини справи, приходить до наступного висновку. З пояснень та матеріалів справи вбачається, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.06.2017 року. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 29.02.2016 року шлюб було розірвано. (а.с.7- 8). Звертаючись до суду із вказаним позовом позивач просить суд встановити факту сумісного проживання до реєстрації шлюбу з 01.05.2013 року по 26.06.2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження факту сумісного проживання позивачем не додано жодного доказу. Враховуючи, що відповідач під час слухання справи Факту сумісного проживання з позивачем не визнає, обов`язок доказування покладений саме на позивача, суд приходить до висновку, що дана вимога позивача не підлягає задоволенню. Одночасно із вимогою про встановлення факту сумісного проживання, позивач просить суд визнати спільною сумісною власністю її та відповідача квартиру [ADDRESS] та автомобіль марки «Nissan» модель «PATHFINDERSUV 2.5D 4WD 5ATLE» колір чорний металік, 2014 року випуску та здійснити їх поділ шляхом стягнення на користь позивача 1\\2 частину вартості. За змістом ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Правовідносини, що виникли між сторонами у справі регулюються нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України. Відповідно до ч.1 п.1.ч.2, ч.3,ч.4 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Положеннями ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1959р (ратифіковано Україною 17.07.1997р) визначено, що кожен, чиї права, свободи, визнані в Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Верховний суд України у постанові від 12.06.2013 року по справі №6-32цс13 зробив висновок, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55,124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захист, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України (ст..8,9) та Конвенції мають вищу юридичну сил, а обмеження матеріального права суперечить цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права,характеру його правопорушення та наслідком,спричиненим порушенням. Верховний Суд України у своїх постановах - від 16.12.2015р. по справі № 6-2641цс15,- від 12.10.2016р. по справі № 6-846цс16, висловив наступну Правову позицію щодо застосування норм СК України: «Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя», аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у Постанові (ВС ВП у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018р.) Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя». Заперечуючи проти позову відповідач в судовому засіданні пояснив, що квартира [ADDRESS] є його особистою власністю, оскільки право власності на вказану кватиру набув задовго до реєстрації шлюбу із позивачем, а саме в серпні 2013 троку. Більше того, внесення коштів (оплата) за вказану квартиру мало місце у 2006 році. Судом встановлено, що відповідачем [PERSON] 05.09.2006 року було укладено договір про участь у Фонді фінансування будівництва № 107 (а.с.80-91). За умовами вказаного договору вартість квартири складає 1 139 199 грн. коп. Відповідно до квитанції № 28 до прибуткового касового ордеру № 28 від [PERSON] прийнято 1 139 199 грн. 20 коп. за договором про участь у ФФБ № 107 від 05.09.2006 року (а.с.92). Згідно довідки про набуття у власність об`єкта інвестування № 107 від 11.04.2013 року [PERSON] сплатив в повному обязі вартість роб`єкта фінансування в сумі 1 151 886 грн. 50 коп. (а.с.93). 12.04.2013 року [PERSON] за актом прийому-передачі квартири прийняв спірну квартиру. З викладеного вбачається, що квартира [ADDRESS] є особистою власністю відповідача та поділу не підлягає. Що стосується вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки «Nissan» модель «PATHFINDERSUV 2.5D 4WD 5ATLE» колір чорний металік, 2014 року випуску, то слід зазначити наступне. Відповідач заперечуючи проти позову пояснив, що спірний автомобіль є його особистою власність, оскільки він був придбаний за його власні кошти, які він отримав в дар від своєї матері. На підтвердження даного факту надав копію договору дарування від 04.11.2014 року та акт приймання-передачі коштів до договору дарування від 04.11.2014 року (а.с.99, 100). Даючи оцінку даним доказам по справі суд приходить до наступного висновку. З договору дарування укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 04.11.2014 року вбачається, що дарувальник передає у особисту приватну власність обдарованому грошові кошти у готівковій формі у розмірі 608 000 грн. для їх використання обдарованим на придбання автомобіля марки «Nissan» модель «PATHFINDERSUV 2.5D 4WD 5ATLE», а обдарований зобов`язується витратити кошти на придбання вказаного автомобіля (а.с.99). На наступний день , 05.11.2014 року згідно акту приймання-передачі грошей [PERSON] прийняв грошовіц кошти у готівковій формі в розмірі 608000 грн. Відповідно до ч.5 ст. 719 ЦК України, довір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ядесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Неоподаткований мінімум доход громадян в Україні встановлений Податковим кодексом в сумі 17 грн. Відповідно до Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» як валюта України, так і іноземна валюта є валютними цінностями. Таким чином, договір дарування укладений на суму більше ніж 850 грн. повинен бути укладений в письмовій формі та нотаріально посвідчений. Відповідно до ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Частиною 1 ст.216 ЦК України, встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. За таких обставин, даний договір є недійсним, а тому не може бути взятий до уваги. Таким чином, автомобіль марки «Nissan» модель «PATHFINDERSUV 2.5D 4WD 5ATLE» колір чорний металік, 2014 року випуску є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч.1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускаються лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному із подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. При відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок відповідної грошової суми. У тому разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток без застосування грошової компенсації і припинення права власності одного з подружжя на його частку в такому майні, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Разом із цим, право співвласника на виділ частки зі спірного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов`язок іншого співвласника сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається із дійсної вартості майна на час розгляду справи. Обов`язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимогу про виділ частки, і не передбачається обов`язковість згоди інших співвласників на такий виділ та не ставить право співвласника на виділ у залежність від згоди інших співвласників й мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ. Позивач [PERSON] , звертаючись до суду вказувала, що нею та відповідачем, як подружжям, за спільні кошти було набуто рухоме майно - автомобіль марки «Nissan» модель «PATHFINDERSUV 2.5D 4WD 5ATLE» колір чорний металік, 2014 року випуску, який вона оцінює виходячи із даних, які містить договір купівлі-продажу № А-14/11-02 від 05.11.2014 року, половину вартості якого просить стягнути з відповідача в порядку грошової компенсації її частки такого майна в розмірі 304000 грн. (а.с.96-98). Як убачається з матеріалів справи, у відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] позовні вимоги щодо поділу автомобіля не визнає, оскільки вважає вказаний автомобіль особистою власністю, якій не підлягає поділу. Разом з тим, в судовому засіданні пояснив, що не зобов`язаний доводити, яка вартість даного автомобіля на сьогодні, оскільки позов в цій частині не визнає з інших підстав. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оскільки судом встановлено, що сторони по справі під час перебування у шлюбі придбали автомобіль марки «Nissan» модель «PATHFINDERSUV 2.5D 4WD 5ATLE» колір чорний металік, 2014 року випуску, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, є неподільною річчю, який позивач [PERSON] оцінює в 608 000н., тому суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення грошової компенсації в порядку поділу спільного сумісного майна 1/2 частини автомобіля марки «Nissan» модель «PATHFINDERSUV 2.5D 4WD 5ATLE» колір чорний металік, 2014 року випуску, підлягає задоволенню. З огляду на викладене, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] підлягає частковому задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] 3040 грн. судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви. На підставі викладеного ,

Outcome: partial