Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-03 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до [PERSON] про стягнення 39950 грн. боргу за договором позики, 673 грн. 70 коп. відсотків по курсу НБУ, 302 грн. 08 коп. 3% річних від суми боргу, 1000 моральної шкоди та судових витрат. 26 березня 2014 року позивачка збільшила розмір позовних вимог та просила стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] 51 850 грн. основного боргу згідно розписки, 2979 грн. 60 коп. відсотків по курсу НБУ за період з 09.07.2013 року по 25.03.2014 року, 35 річних від суми боргу в розмірі 1363 грн. 70 коп. за період з 09.07.2013 року по 25.03.2014 року, 1000 моральної шкоди та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29 лютого 2012 року відповідач [PERSON] одержав від позивача в позику грошові кошти в сумі 5 000 доларів США, про що свідчить розписка підписана обома відповідачами як подружжям. Відповідач зобов'язувався повернути борг «на момент переоформлення частини коридору, що прилягає до майстерні за адресою: [ADDRESS]. 09 липня 2013 року між позивачкою та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу крамниці промтоварів, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Отже, момент повернення грошових коштів за розпискою настав. На добровільні прохання позивачки відповідач не реагує та кошти не повертає. Внаслідок неправомірних дій відповідачів, які полягають у неповерненні коштів, позивачці завдано моральної шкоди, яку вона оцінює в 1000 грн. 14 лютого 2014 року відповідач за первісним позовом - [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 29.02.2012 року та стягнення судових витрат. Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що договір позики є укладеним з моменту передачі грошових коштів або інших речей визначених родовими ознаками, однак, відповідач жодних грошових коштів за договором позики від позивачки за первісним позовом - [PERSON] не отримував. 29 лютого 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу майстерні на [ADDRESS]. [PERSON] до моменту підписання договору купівлі-продажу було перераховано 20 000 доларів США Банк Фінанси та кредит для погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором і після цього договір купівлі-продажу було підписано та нотаріально посвідчено. [PERSON] в цей же день надала нотаріально посвідчену заяву про отримання повного розрахунку за договором купівлі-продажу та дала згоду на використання [PERSON] спільного вхідного коридору до приміщення на [ADDRESS]. [PERSON] було надано [PERSON] розписку як гарантію купівлі ним частини коридору в майбутньому. [PERSON] після укладення договору купівлі-продажу приміщення почала уникати зустрічей з [PERSON] та не виконувала своїх зобов'язань щодо переоформлення частини коридору на [PERSON] З тексту договору купівлі-продажу від 09.07.2013 року не вбачається чи приміщення коридору є складовою частиною проданого майна. З урахуванням наведеного просить визнати договір позики недійсним, оскільки фактичної передачі коштів не було. Позивачка та її представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі. Вимоги зустрічного позову позивачка не визнала, просила в його задоволенні відмовити. Позивачка суду пояснила, що грошові кошти згідно розписки [PERSON] отримав, момент виконання зобов'язання настав, оскільки позивачка продала приміщення магазину разом з частиною коридору, купівля-продаж є переоформлення. Позивачка повідомляла [PERSON], що продає магазин разом з коридором, [PERSON] знав, що частину коридору неможливо продати окремо від приміщення. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав. Суду пояснив, що кошти у позивача не отримував, договір позики було укладено як гарантія придбання частину коридору в майбутньому. Потреби позичати кошти у [PERSON] не було, оскільки на рахунках в банку в нього були свої кошти. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні вимоги первісного позову не визнала, просила в задоволенні позову відмовити, оскільки передачі коштів фактично не було, позичати кошти в [PERSON] потреби не було бо в них з чоловіком [PERSON] були свої кошти на рахунках в банку. Розписка була гарантією того, що відповідач [PERSON] купить у [PERSON] коридор, щоб мати вхід до приміщення майстерні, яка куплена раніше. [PERSON] уникала зустрічей та розмов щодо купівлі коридору, тому відповідачі змушені були зробити окремий вхід в приміщення майстерні. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він був присутній при укладенні договорів купівлі-продажу та позики. [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти за приміщення майстерні, [PERSON] жодних коштів згідно договору позики [PERSON] не передавала. Розписка носила формальний характер та гарантувала те, що [PERSON] купить у [PERSON] коридор. При написанні розписки були присутні він, [PERSON] та [PERSON], це все відбувалось в нотаріуса. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушеного права на належне виконання умов договору позики (розписки), внаслідок чого [PERSON] позивається про його відновлення шляхом стягнення заборгованості за договором позики. Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 29 лютого 2012 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується борговою розпискою від 29 лютого 2012 року, за якою відповідач отримав в борг від позивачки 5000 доларів США. Розписка була підписана [PERSON] як позичальником та його дружиною [PERSON], яка своїм підписом дала згоду на укладення [PERSON] договору позики (а.с.4). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до розписки відповідач [PERSON] зобов'язався повернути кошти на момент переоформлення частини коридору, що прилягає до даної майстерні за адресою: [ADDRESS] (а.с.4). На даний час борг не повернуто, а відповідач заперечує сам факт отримання грошових коштів від позивачки за договором позики. Однак, жодних належних та допустимих доказів не отримання коштів від [PERSON] відповідач [PERSON] суду не надав. Пояснення відповідача та покази свідка не можуть бути у даному спорі належними та допустимими доказами. За змістом ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, в даному випадку - розписки позичальника. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 530 ЦК України визначає поняття строку виконання зобов'язання. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. В договорі позики від 29 лютого 2012 року встановлено строк виконання зобов'язання - момент переоформлення частини коридору, що прилягає до даної майстерні за адресою: [ADDRESS] (а.с.4), тобто строк (термін) виконання визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Однак, із вказаного формулювання не зрозуміло що означає переоформлення та на чию користь повинно відбутись таке переоформлення. Позивачка вказує, що переоформлення це купівля-продаж приміщення магазину, та що таке переоформлення мало місце 09 липня 2013 року шляхом укладення договору купівлі-продажу між позивачкою та [PERSON].(а.с.5-6). Однак, суд оцінює твердження позивачки про настання строку виконання зобов'язання за договором позики від 29 лютого 2012 року критично, оскільки в договорі купівлі-продажу від 09 липня 213 року йдеться про купівлю-продаж всього приміщення магазину, а не частини коридору, що прилягає до даної майстерні за адресою: [ADDRESS]. Отже, суд прийшов до висновку, що строк виконання зобов'язання за договором позики від 29 лютого 2012 року не настав. Належних та допустимих доказів протилежного позивачкою суду не надано. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики є передчасними, оскільки строк виконання зобов'язання не настав, та задоволенню не підлягають. Що стосується вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. В п. 3 Постанови Постанові Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначається, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі Постанові Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, прав наданих споживам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 4 Постанови також передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. При вирішенні спору в частині вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди суд врахував роз'яснення, викладені в Постанові Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а тому виходив з оцінки причинного зв'язку між такою шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, встановленої судом, та з'ясував, що факт заподіяння позивачеві моральних страждань та втрат немайнового характеру не доведено позивачкою, оскільки строк виконання зобов'язання ще не настав. Судом враховано також те, що договором позики, який укладений між сторонами не передбачено відшкодування моральної шкоди. Із зазначених підстав суд вважає, що вимога про відшкодування моральної шкоди не підлягає до задоволення. Вирішуючи вимоги зустрічного позову про визнання договору позики від 29 лютого 2012 року недійсним з підстав не отримання [PERSON] грошових коштів суд прийшов до переконання що така вимога не підлягає до задоволення та виходить з наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, розписка є документом, який підтверджує факт отримання грошових коштів за договором позики. Відповідач [PERSON], стверджує, що розписка була надана як гарантія купівлі коридору ним в [PERSON], у такому випадку відповідачу слід було б звертатись до суду з позовом про визнання договору позики удаваним, а не недійсним. В силу ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Це зокрема: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. умови Договору самостійно визначено відповідачем [PERSON]; - oсоба, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Сторонами не ставиться під сумнів обсяг цивільної дієздатності сторін; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, який укладений між сторонами був спрямований на реальне настання правових наслідків, позивач за первісним позовом надала відповідачу кошти, а останній їх отримав, що підтверджується розпискою, протилежного відповідачами суду не доведено; - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, договір позики від 29 лютого 2012 року відповідає вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що вимоги зустрічного позову про визнання договору позики не дійсним є не обгрунтованими та задоволенню не підлягають. На підставі викладеного, відповідно до п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст. ст. 23, 203, 215, 526, 527 ч. 1, 530, 628, 1046, 1047, 1049 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 59, 60 ЦПК України,

Outcome: dismissed