Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому з врахуванням поданих заяв про зміну та доповнення позовних вимог, просить визнати недійсним спадковий договір, укладений між [PERSON] та відповідачкою [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу [PERSON] 28.07.2010 р. та зареєстрованому в реєстрі за №1787; визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що по вул. Лесі Українки, 67 в с.Станькова Калуського району Івано-Франківської області обєктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину у спільному майні даного будинковолодіння. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 1985 року перебувала в шлюбі з [PERSON]. У 1989 році шлюб розірвали, однак продовжували проживати як подружжя до 2002 року в с.Станькова Калуського району та вели спільне господарство. За час спільного проживання, за спільні кошти збудували житловий будинок, облаштували його та почали проживати в ньому разом з сином [PERSON], [INFO]. У 2002 році шлюбні відносини фактично припинилися через те, що її чоловік [PERSON] почав зустрічатися з відповідачкою [PERSON], і відповідно позивачка змушена була залишити помешкання та переїхати проживати в м.Калуш. Після смерті [PERSON] 07.12.2010 року відкрилася спадщина на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що по вул.Лесі Українки,67 в с.Станькова Калуського району Івано-Франківської області. Однак після звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва на 1/2 частину спадкового майна, Калуська районна державна нотаріальна контора відмовила позивачці через те, що дана частина майна набута в період розірваного шлюбу, яке за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, у разі спору може бути визнане обєктом права спільної сумісної власності подружжя за рішенням суду. В цей час позивачка і дізналася про наявність спадкового договору від 28.07.2010 р., який, як вважає, не міг бути укладеним спадкодавцем, а, тому вона змушена була звернутися до суду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала і пояснила, що разом з колишнім чоловіком, [PERSON], в період з часу укладення шлюбу до 2002 року за спільні кошти здійснювали будівництво спірного житлового будинку. З 1989 року вони разом проживали і вели спільне господарство в помешканні, що знаходиться за адресою: вул. Лесі Українки,67 в с.Станькова, мали спільний бюджет, опікувались один одним, підтримували шлюбні відносини, разом виховували та допомагали їх синові [PERSON],тобто мали спільні права та обов'язки.\~В період спільного проживання чоловік запевняв, що житловий будинок належатиме їхньому сину [PERSON]. Просила позовні вимоги задовільнити. В подальшому позивачка в судове засідання не з'явилася. Представники позивача підтримав позов з підстав наведених у позовній заяві та заяві про зміну позовних вимог, просить позов задоволити. Відповідач та її представник у судовому засіданні позов не визнали і просять відмовити в його задоволенні з підстав наведених у поданому до суду запереченні на позов. В подальшому відповідачка в судове засідання не з'явилася. Зокрема представник відповідача пояснив, що спадковий договір від 27.07.2010 р. відповідає всім вимогам щодо дійсності та реальності правочину, складений у формі встановленій законом, особою, яка мала необхідний обсяг дієздатності, договір посвідчено нотаріально. Оскільки право власності у [PERSON] виникло 26.03.2009 року, тобто з моменту державної реєстрації свідоцтва про право власності на нерухоме майно (більше як 20 років після розірвання шлюбу), то позивачка не набуває права на це майно. Також представник відповідача зазначив, що спірне майно не являється обєктом спільної сумісної власності подружжя, так як забудовником майна відповідно до відомостей будівельного паспорта є мати померлого [PERSON] [PERSON], якій була виділена земельна ділянка для будівництва житлового будинку. Після смерті останньої [PERSON] прийняв спадщину та фактично набув право власності на дане майно в розумінні ст.ст.548,549 ЦК УРСР (1963 р.). Крім того, як вважає представник відповідача, позивач звернулася до суду з пропущенням строку позовної давності. А тому вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він є сином позивачки [PERSON] та [PERSON]. Зазначив, що в спірному житловому будинку проживав разом з батьками з 1993 р. по 1996 р. коли навчався в школі в с.Станькова Калуського району. З батьком був в хороших відносинах. Батько запевняв його, що половина будинку буде належати йому. Після смерті батька звернувся в нотаріальну контору для прийняття спадщини, однак нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину. Про спадковий договір не знав до моменту звернення із заявою до нотаріуса. Памятає, що за час спільного проживання його батьків в с.Станькова сімя проживала в новозбудованому житловому будинку, приймали там гостей, вели спільне господарство. Після розлучення батьків, останні продовжували проживати разом в житловому будинку та вести господарство. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що він знає відповідачку та являвся товаришем по роботі [PERSON] Пояснив, що допомагав в господарстві [PERSON], зокрема в 2008 році допомагав копати колодязь, ставити паркан та в роботі по газифікації домоволодіння. Свідок [PERSON] вказав, що він є сусідом відповідачки [PERSON] в с.Станькова і йому відомо, що будувався новий житловий будинок, будівництво здійснювалося за вказівкою матері [PERSON] [PERSON]. Новий будинок був побудований в 1985 році, коли він йшов в армію. Памятає, що в будівництві брала участь бригада робітників. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона знає позивачку [PERSON] та вказала, що позивачка з чоловіком [PERSON] разом будували новий будинок в с.Станькова і після його спорудження проживали в ньому. Період будівництва не памятає. Свідок [PERSON] суду пояснив, що проживає в [INFO] і є сусідом померлого [PERSON], ствердив, що новий житловий будинок було збудовано подружжям [PERSON] та [PERSON] в 1986 році за їхні спільні кошти одержані від ведення домашнього господарства. Також памятає зокрема, що роботи по зведенню стін житловому будинку виконувала підрядна будівельна організація «Райсількомунгосп», а також і він брав безпосередню участь в будівництві будинку. Після того як [PERSON] почав проживати з [PERSON], то було проведено газифікацію будинку, а також викопано колодязь. Час від часу приїжджав в село син [PERSON]. Більше нічого пояснити не може. Суд, заслухавши пояснення сторін у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 09.11.1989 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.71), однак продовжували спільно проживати в с.Станькова та вести спільне господарство без укладення шлюбу до 2002 року. Дані обставини сторонами визнаються, не оспорюється, а тому в розумінні ч.1 ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб серія 1-НМ №045071 від 27.10.2007 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] (а.с.72). Згідно відомостей, які містяться в будівельному паспорті на забудову земельної ділянки, копію якого надано сторонами до справи (а.с.76-83, а.с.175-179), рішення виконкому Калуської районної ради народних депутатів №210 від 10.10.1984 р. [PERSON] було виділено земельну ділянку для будівництва індивідуального жилого будинку та господарських споруд на старому місці в с.Станькова. Як вбачається з даного рішення від 10.10.1984р. (а.с.103) [PERSON] надано дозвіл на перебудову індивідуального житлового будинку на існуючій садибі, згідно додатку №1 (за №15 сарай). 16.12.1987 року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.73), залишивши заповіт від 17.12.1986 року, яким все належне їй майно заповіла своєму синові [PERSON]. Однак останній не звертався із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини, оскільки фактично вступив в управління спадковим майном, продовжуючи проживати в будинку та користуватися ним. Рішенням № 11 від 26 березня 2009 року «Про оформлення права власності на будинковолодіння в с.Станькова» за заявою [PERSON] виконавчого комітету Станьківської сільської ради Калуського району вирішено оформити право власності на будинковолодіння за адресою: вул.Лесі Українки, буд.67 в с.Станькова Калуського району Івано-Франківської області в цілому за [PERSON] (а.с.84). 05.05.2009 року на імя [PERSON] Станьківською сільською радою було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія САС №653836 (а.с.44). 28.07.2010 року приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу [PERSON] посвідчено спадковий договір укладений між [PERSON] та його другою дружиною, [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1787 (а.с.4-6). Одночасно у звязку з посвідченням спадкового договору нотаріусом накладено заборону відчуження зазначеного в договорі житлового будинку №67 з господарськими будівлями та спорудами, зареєстровано в реєстрі за № 1788 (а.с.6). Договором передбачено, що [PERSON] передає після своєї смерті у власність [PERSON] належне йому на праві приватної власності домоволодіння - житловий будинок №67 з господарськими будівлями і спорудами в цілому, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область Калуський район село Станькова вулиця Лесі Українки (вул.Гагаріна). Після звернення сина спадкодавця, [PERSON] та дружини спадкодавця [PERSON] до Калуської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, державний нотаріус 20.08.2011 року відмовив [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтва про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON], оскільки син померлого спадкодавця не входить в коло спадкоємців за законом на обовязкову частку в спадщині, передбачену ст.1241 ЦК України. А також, що видача свідоцтва про право власності [PERSON] на 1/2 частину майна, набутого в період розірваного шлюбу, яке за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, у разі спору може бути визнане обєктом права спільної сумісної власності подружжя за рішенням суду (а.с.9). Як зясовано у судовому засіданні в той час позивачка [PERSON] дізналася про наявність оспорюваного спадкового договору від 28.07.2010 р. Згідно відомостей, що містять в технічному паспорті на житловий будинок виготовлений ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» від 10.02.2009 року, житловий будинок (літера «А») побудовано 1985 р. (а.с.185-186). Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов від 02.04.2014р. складеного комісією Станьківської сільської ради Калуського району, встановлено, що [PERSON] проживала в с.Станькова з 1986 року по 2002 рік. За час проживання в с.Станькова разом з чоловіком [PERSON] збудували новий житловий будинок. Старий житловий будинок був знесений в 1990 році. З 1990 р. проживала в новозбудованому житловому будинку разом з сином [PERSON], [INFO] (а.с.105). Постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17.02.2015 року задоволено позов [PERSON], яким визнано протиправними дії виконавчого комітету Станьківської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області щодо ухвалення рішення № 11 від 26 березня 2009 року «Про оформлення права власності на будинковолодіння в с.Станькова» та визнано його нечинним з часу прийняття. Також визнано недійсним свідоцтво від 05 травня 2009 року про права власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: вул.Лесі Українки, буд.67 в с.Станькова Калуський район Івано-Франківська область (а.с.162-164). Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2015року постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17.02.2015 року частково скасовано і закрито провадження в частині визнання недійсним свідоцтва від 05.05.2009 року про право власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: вул.Лесі Українки, буд.67 в с.Станькова Калуський район Івано-Франківська область. В іншій частині позовних вимог залишено без змін (а.с.160-161). Рішенням Калуського міськрайонного суду від 09.12.2015року визнано недійсним свідоцтво від 05 травня 2009 року про права власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: вул.Лесі Українки, буд.67 в с.Станькова Калуський район Івано-Франківська область. Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.01.2016р. рішення Калуського міськрайонного суду від 09.12.2015 року залишено без змін (а.с.167-169). Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України\~обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що оскільки Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 05.05.2009 р., згідно якого [PERSON] являвся власником нерухомого майна, скасоване, відтак і права власності на житловий будинок №67 з господарськими будівлями та спорудами по вул.Л.Українки в с.Станькова в сторони договору не виникло, а тому укладений спадковий договір 28.07.2010 р. є недійсним. Відповідно слід зняти заборону відчуження зазначеного в спадковому договорі нерухомого майна, яка накладена приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстровану в реєстрі за №1788. Суд приходить до висновку, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул.Л.Українки, 67 в с.Станькова Калуського району Івано-Франківської області являється обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], які спільно та за особисті кошти здійснювали його будівництво. Зокрема і відповідач [PERSON] зазначила, що коли в 2007 році перейшла проживати в с.Станькова, даний будинок був завершений та готовий для проживання. За час її проживання з [PERSON] ними було викопано колодязь та проведену газифікацію будинку, а також встановлено нову огорожу. Дані обставини підтверджується і показами свідків. Посилання відповідача та її представника на те, що подружжям [PERSON] та [PERSON] не набуто у спільній власності спірне буднковолодіння, оскільки забудовником була мати [PERSON] [PERSON], не заслуговують на увагу, так як встановлено, що остання не здійснювала будівництво будинку та не здавала його в експлуатацію, а відтак не набула право власності на нього. На час її смерті 16.12.1987 р. спірне домоволодіння було незавершене. Відповідно до ст.ст. 60, 63 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності, їх права на володіння, користування і розпорядження майном є рівними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст.69). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними (ст. 70 СК). Як зазначається у\~п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя»\~спільною сумісною власністю подружжя можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Представник відповідача також зазначив, що обставини зазначені в позовній заяві стосуються і обґрунтовані щодо фактично поділу майна, а тому слід застосовувати статтю, що регулює строк позовної давності по питанню поділу майна, а не загальні засади щодо визнання права власності на частку в цьому майні.\~\~ Однак, суд на такі доводи зазначає, що за ч.1 ст. 20 СК України\~особливістю захисту прав, які випливають з сімейних правовідносин, є незастосування до них позовної давності, крім випадків, прямо визначених законом, в т.ч. за ч.2 ст. 72 цього Кодексу. За вимогами ч.2 ст. 72 Сімейного кодексу України\~до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність\~\~обчислюється від дня, коли один з подружжя дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Якщо шлюб розривається у судовому порядку, моментом його розірвання є день вступу в силу рішення суду\~\~як слідує зі ч.2 ст. 114 СК України. Норма про початок обчислення позовної давності з днем, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності є відтворенням загального правила, що визначає порядок обрахування перебігу строку позовної давності за ч.1 ст. 261 ЦК України. Але, як зазначено п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (абз.3) початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майн подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови органу РАЦС (ст. 106, 107 СК) чи з дати набрання рішення суду законної сили (ст. 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст. 72 СК України). Факт розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, а також їх окреме проживання, здійснення кожним з колишнього подружжя правомочностей власників, що обмежувало позивача у володінні, користуванні або розпорядженні спільним майном, а також те, що чоловік позивачки [PERSON] не бажав поділити майно, а також не хотів визнати право власності на частку, як стверджує позивач, суд приходить до висновку що порушенням права власності позивача на майно є той період, коли він дізнався про порушене своє право, а не рішення про розірвання шлюбу, як стверджує відповідач. При цьому позивач позовну вимогу ставить не про поділ майна подружжя, а визнання права власності на частку в майні спільної сумісної власності, що не визнається відповідачем. Як встановлено, про те, що [PERSON] оформив право власності на дане майно позивачці стало відомо під час розгляду її заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину в державній нотаріальній конторі в серпні 2011 року, зокрема, коли вона дізналася про існування спадкового договору від 28.07.2010 року та отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті бувшого чоловіка. Ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).\~ Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов слід задоволити, визнавши житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що по вул.Лесі Українки, 67 в с.Станькова Калуського району Івано-Франківської області обєктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]; а також визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину у спільному майні даного будинковолодіння. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed