Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

Позивач звернулась в суд із позовом до [PERSON] про надання дозволу строком на три роки на тимчасові неодноразові перетинання кордону, просить суд надати дозвіл на три роки на неодноразові і тимчасові виїзди у Австрію неповнолітнього [PERSON], [INFO], уродженця та мешканця [ADDRESS] у супроводі матері [PERSON], мешканки [ADDRESS] без згоди на такий виїзд батька - [PERSON], мешканця [ADDRESS] Свої вимоги мотивує тим, що вона та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який 18 березня 2013 року було розірвано у судовому порядку. У шлюбі [INFO] народився син [PERSON], який проживає з позивачкою. Позивачка вийшла заміж за громадянина Республіки Австрія [PERSON] і у зв'язку із створенням сім'ї у неї виникла необхідність частіше і на більш тривалий термін відвідувати Австрію. Це також позитивно вплине на загальний психічний розвиток її сина. ЇЇ чоловік бажає і має можливість створити усі необхідні умови для нормального і всебічного розвитку сина позивача. Під час перебування в Австрії, позивача отримала довідку із школи у Егенбурзі про те, що вони мають можливість прийняти на навчання на 2015/2016 рік у перший клас [PERSON] 03 вересня 2014 року з метою отримати дозвіл від батька на тимчасові і неодноразові виїзди у Австрію у супроводі матері терміном на три роки позивач звернулась із письмовою заявою до відповідача, однак отримала негативну відповідь без жодних пояснень. Із такою відмовою позивач категорично не може погодитись, оскільки така позиція відповідача шкодить інтересам дитини та сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує його право на повний та гармонійний розвиток його особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Під час розгляду справи по суті позивач [PERSON] та її представник [PERSON] подали заяву про зменшення позовних вимог. Проте ухвалою суду від 24 березня 2015 року у прийнятті заяви відмовлено, оскільки у заяві йдеться фактично про зміну підстави, а не про зменшення позовних вимог. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 04 грудня 2014 року позовні вимоги підтримали повністю та просять їх задоволити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлявся судом про час та місце розгляду справи. Представник відповідача [PERSON] яка діє на підставі договору від 15 грудня 2014 року у судовому засіданні заперечила проти задоволення даного позову, зіславшись на заперечення проти позову наявне в матеріалах справи, в якому зазначено що після виїзду сина відповідача [PERSON] за кордон він взагалі буде позбавлений можливості реалізації своїх батьківських прав, щодо малолітнього сина [PERSON], на підставі цього просить відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи, органу опіки і піклування Бориславської міської ради Холявко І.Г., яка діє на підставі довіреності від 12 січня 2015 року з приводу задоволення заявлених вимог покладається на думку суду. Заслухавши пояснення позивача та представників сторін та третьої особи, оцінивши досліджені докази в їх сукупності, та виходячи із встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до положень статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності з ч.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналогічні положення містить і Постанова Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України». Відповідно до підпунктів 1, 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тобто вищевказані вимоги закону дають підстави для висновку, що законодавцем надано право суду приймати рішення щодо виїзду дитини за кордон при умові строкової конкретно визначеної поїздки з зазначенням країни та часу перебування, та відмови одного з батьків у надані згоди на цей виїзд. Аналіз наведених вище норм матеріального права вказує, що, вирішуючи питання надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, який не проживає разом з нею, суд повинен враховувати заперечення батька дитини, з яким дитина не проживає та з'ясовувати обґрунтованість цих заперечень. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який 18 березня 2013 року було розірвано у судовому порядку. У шлюбі [INFO] народився син [PERSON], який проживає з позивачкою (а.с.5, 8). 01 серпня 2014 року позивачка вийшла заміж за громадянина Республіки Австрія [PERSON]. Подані суду докази позивачем, зокрема свідоцтво про одруження позивача із громадянином Австрії (а.с.15-16), світлокопії закордонного паспорта (а.с.17-19), довідка про доходи позивача (а.с. 35, 45), а також довідки про можливість відвідування Української суботньої школи в Австрії, про заробітну плату [PERSON] - теперішнього чоловіка позивача та витяг з домової книги, підтверджують бажання та можливість позивача разом із сином на тимчасовий виїзд за межі державного кордону України до Австрії для підтримання сімейних відносин, як зазначено у позовній заяві. Проте суд вважає, що позивачкою не спростовані заперечення представника відповідача, що позивач [PERSON] має намір безпідставно у судовому порядку отримати дозвіл на вивезення малолітнього [PERSON] за межі України на необмежений період часу. Будь-яких належних доказів, що свідчать про чинення відповідачем позивачці перешкод у виїзді дітей за кордон не представлено суду. В матеріалах справи є докази, які з вірогідністю вказують про існування у дитини з батьком близьких взаємних відносин, які батько підтримує з дитиною, враховуючи рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 24 квітня 2014 року №51, яким час його зустрічей із сином (а.с.12). Суд вважає, що вимога позивачки про надання дозволу на три роки на неодноразові і тимчасові виїзди у Австрію неповнолітнього [PERSON] у супроводі матері, без згоди на такий виїзд батька, фактично обґрунтовується прагненням ігнорувати інтереси батька, який проживає окремо від дитини та в порушення вимог ст. ст. 141, 153, 157 СК України фактично позбавляє батька дитини можливості брати участь у його вихованні. За таких обставин, суд вважає за необхідне ухвалити рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed