Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-25 00:00:00

Позивач звернувся із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що він є власником кв. [ADDRESS] . В такому житловому приміщенні зареєстрований, однак не мешкає син позивача, відповідач, який з 2016 року добровільно покинув таке житло та поїхав з м. Маріуполя, місце перебування якого не відоме. Також відповідач за даною адресою не має своїх речей, не приймає жодної участі в її утриманні та сплаті комунальних платежів. При цьому перешкоди для проживання відповідачу в такій квартирі не чиняться. Реєстрація відповідача на теперішній час є перешкодою для позивача в отриманні субсидії з оплати житлово-комунальних послуг. Оскільки [PERSON] не мешкає в спірній квартирі з 2016 року, то просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач, [PERSON] , наполягав на задоволенні позову, вказуючи, що по досягненню 18 років його син, [PERSON] ,. покинув кв. [ADDRESS] та став мешкати самостійно. Після того він жодного разу не повертався до місця своєї реєстрації. Де фактично перебуває його син зараз він не знає, бо контакту відповідач із ним не підтримує. Також добровільно [PERSON] знятись з реєстраційного обліку зі спірної адреси не бажає. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання за невідомих суду причин не з`явився повторно, будучи належним чином про час та місце розгляду справи повідомлений. Згідно із ч. 4 ст. 223 ЦПК суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши учасників процесу, які з`явились, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 березня 2005 року, яке набуло чинності 30 квітня 2005 року, було визнано дійсним біржовий контракт від 21 листопада 1995 року № 6088, за яким [PERSON] набув права власності на кв. [ADDRESS] , що підтверджується реєстраційним посвідченням БТІ № 38628. За актом від 19 липня 2021 року, складеним ККП «КК «Східна», вбачається, що по [ADDRESS] [PERSON] , 1998 р. н., будучи зареєстрованим за такою адресою, фактично там не проживає з 2016 року, що підтверджується свідченнями сусідів по такому будинку. Допитана як свідок [PERSON] вказувала в суді, що [PERSON] , син позивача, будучи дитиною до 18 років жив разом із батьком, однак вже близька шести років відповідач дійсно не мешкає по [ADDRESS] , оскільки вона, як сусідка родини позивача, не бачила [PERSON] весь цей час. Де він може перебувати їй невідомо. Суд на підставі досліджених доказів встановив, що відповідач, [PERSON] , фактично з 2016 року по теперішній час у кв. [ADDRESS] не мешкає без поважних причин. Відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 СК визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом. В контексті ст. 405 ЦК вимога спільного проживання є додатковою і має обов`язковий характер. Тому можна виділити такі умови, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен, по-перше, бути членом сім`ї власника житла, а по-друге, повинен проживати разом із ним. За змістом ст. 316, 317, 319 ЦК право власності є правом особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. На підставі ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника житла користуватись ним може існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є, та проживання разом із власником такого житла. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 2 вересня 2019 року по справі № 731/34/17-ц. Суд при цьому зауважує, що аналіз положень глави 32 ЦК свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна прав щодо володіння, користування та розпорядження цим майном. Відповідач, [PERSON] , проживав у спірному житлі в якості сина позивача, набувши право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Суд встановив, що сторони на теперішній час разом не мешкають та не пов`язані спільним побутом, отже не мають взаємних прав та обов`язків. Таким чином право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника на підставі ст. 405, 406 ЦК. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2019 року по справі № 357/7940/16-ц. Отже, за фактичних обставин, встановлених у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що відповідач, залишаючись зареєстрованим у спірному житловому приміщенні, однак не користуючись ним понад передбачені законом строки без поважних причин, є таким, що втратив право користування кв. [ADDRESS] . Таким чином в судовому засіданні було підтверджено факт того, що не проживання у спірному житловому приміщенні з 2016 року відповідача свідчить про фактичну втрату ним за ст. 405 ЦК права на користування таким житлом, через що наявні законні підстави для задоволення поданого позову шляхом позбавлення [PERSON] права користування кв. [ADDRESS] .

Outcome: approved