Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, просить ухвалити рішення, яким скасувати реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 11.03.2014 за № 142140660468 на реконструкцію індивідуального житлового будинку з розширенням за рахунок прибудови та надбудови та будівництво двох гаражів за адресою [ADDRESS] та скасувати реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 12.03.2014 за № ЛВ 142140700826 на ім`я [PERSON] щодо будівництва індивідуального житлового будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 11 та 12 березня 2014 року відповідач Інспекція ДАБК у м. Львові зареєструвала згадані вище декларації, до яких були внесені недостовірні відомості. Зокрема, у декларації від 11.03.2014 підпис [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] міститься лише на першій сторінці і на інших сторінках підписи відсутні, а документом що посвідчує право на земельну ділянку вказано державний акт права постійного користування землею від 20.07.2020 № ІІІ-ЛВ №022522 площею 0,0356 га. Аналогічна інформація про земельну ділянку вказана у декларації від 12.03.2014, тоді як державний акт права постійного користування землею від 20.07.2020 № ІІІ-ЛВ №022522 площею 0,0356 га видавався на ім`я [PERSON] , яка є матір`ю позивача та третьої особи. Сам же державний акт стосувався виключно земельної ділянки, на якій розташована частина будинку, яка належала [PERSON] і яку після її смерті успадкували позивач та третя особа. Відтак, вказані у декларації дані є недостовірними, а звернувшись до Інспекції ДАБК у м. Львові з відповідною заявою про скасування реєстрації цих декларації отримали роз`яснення про можливість їх скасування лише в судовому порядку. Відповідач Інспекція ДАБК у м. Львові не погодився та подав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. Проти обґрунтованості позову заперечує та вважає несуттєвою ту обставину, що всі сторінки не підписані замовниками, оскільки замовники підписали першу сторінку декларації від 11.03.2014. Що стосується відомостей про земельну ділянку, то позивач не надала доказів про приналежність цієї земельної ділянки безпосередньо їй. Крім того, станом на даний час право власності [PERSON] зареєстровано у встановленому законом порядку, а після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкта до експлуатації остання вичерпує свою дію фактом виконання та виключає можливість віднесення такого об`єкта до самочинного в силу його узаконення. Просить в позові відмовити. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування відносно позову не надходило. Відповідач [PERSON] натомість під час розгляду справи по суті надала письмові пояснення, згідно яких заперечує позовні вимоги в повному обсязі з підстав того, що оспорювані декларації вичерпали свою дію фактом виконання, що виключає можливість віднесення об`єкту до самочинного будівництва. Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду. Позовна заява поступила до суду 27.09.2019. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 24.07.2020 прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Одночасно з ухвалою про відкриття провадження суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.32 т.1), в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів. Сторони та треті особи отримали це повідомлення разом з ухвалою про відкриття провадження, що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.34, 35, 36, 37 т.1). Таким чином суд виконав вимоги ст. 221 ЦПК України. 25.11.2019 представник позивача подала клопотання про витребування доказів (а.с.38-39 т.1). Ухвалою суду від 25.11.2019, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати і яка занесена до протоколу судового засідання (а.с.44-45 т.1) вказане клопотання задоволено та витребувано інвентаризаційну справу на будинковолодіння з адресою [ADDRESS] та будинок [ADDRESS] . Також витребувано від [PERSON] оригінали оспорюваних декларацій про готовність об`єкта до експлуатації, а в Управління державної реєстрації ЛМР реєстраційні справи на об`єкт нерухомого майна, а саме будинки [ADDRESS] та [ADDRESS] . Матеріали інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS] надійшли на адресу суду 27.12.2019. Також, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» повідомило суд про те, що інвентаризаційна справа на будинок № 7 В-1 у відділі не обліковується (а.с.127 т.1). Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 24.01.2020 витребувано від Управління державної реєстрації ЛМР реєстраційні справи на будинки [ADDRESS] та [ADDRESS] (а.с.139 т.1). Матеріали реєстраційної справи на житловий будинок літ «А-2», що знаходиться за адресою [ADDRESS] надійшли на адресу суду 10.02.2020. Також, Управління державної реєстрації ЛМР повідомило суду про неможливість надання матеріалів реєстраційної справи на будинок 7В-1, оскільки відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав та Реєстру прав власності на нерухоме майно відсутній запис про реєстрацію такого нерухомого майна (а.с.145 т.1). Надалі відповідач [PERSON] за два дні до чергового судового засідання подала заяву про відвід головуючого (а.с.146 т.1). Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 19.02.2020 (а.с.147 т.1) в задоволенні такої заяви відмовлено. Після цього 06.03.2020 відповідач вдруге подала заяву про відвід головуючого (а.с.156 т.1). Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 10.03.2021 (а.с.161 т.1) така заява визнана необґрунтованою, а оскільки вона подана більш як за три дні до судового засідання, суд передав її для вирішення по суті іншому судді, визначеному в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 33 ЦПК України. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 11.03.2020 в складі судді Мармаша В.Я. (а.с.164 т.1) в задоволенні такої заяви відмовлено. В подальшому на вимогу суду ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» направило матеріали інвентаризаційної справи, заведеної на будинок [ADDRESS] (а.с.222 т.1). Оскільки оригінал отриманої судом декларації від 11.03.2021 відрізнявся від її копії, яка подавалась стороною позивача разом з позовною заявою, і зокрема на оригіналі декларації містились підписи від імені позивача та третьої особи, яких немає на наданій копії, за відповідним клопотанням представника позивача (а.с.231-233 т.1) ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 12.11.2020 (а.с.247, 248 т.1) у справі призначено судову почеркознавчу експертизу. На вирішення експертів було поставлено такі питання: 1) Чи належить підпис на останньому аркуші декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 11 березня 2014 року за № ЛВ142140660468 на реконструкцію індивідуального житлового будинку з розширенням за рахунок прибудови та надбудови та будівництво двох гаражів за адресою [ADDRESS] [PERSON] чи іншій особі? 2) Чи належить підпис на останньому аркуші декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 11 березня 2014 року за № ЛВ142140660468 на реконструкцію індивідуального житлового будинку з розширенням за рахунок прибудови та надбудови та будівництво двох гаражів за адресою [ADDRESS] [PERSON] чи іншій особі? Проведення експертизи доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз. Експертам надано в розпорядження матеріали цивільної справи та попереджено про кримінальну відповідальність за статями 384. 385 КК України. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено. Висновок за результатами експертного дослідження надійшов на адресу суду 01.07.2021 (а.с.16-19 т.2). Оскільки обставини, які викликали зупинення провадження відпали, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 05.07.2021 (а.с.22 т.2) провадження у справі поновлено. З огляду на карантинні обмеження суд неодноразово йшов на зустріч учасникам справи та неодноразово відкладав судові засідання, щоб кожна сторона мала можливість висловити свою позицію. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 29.09.2021. Справа призначена до судового розгляду по суті. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони та треті особи суду не повідомляли, при тому що в силу ч. ч. 2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з першою заявою по суті справи та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Узагальнена позиція учасників справи. В судовому засіданні позивач та її повноважний представник, який одночасно представляє інтереси третьої особи позовні вимоги підтримали. Дали пояснення, аналогічні вищенаведеним та просять позов задоволити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялися належним чином. Попередньо, представник Інспекції ДАБК у м. Львові подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності (а.с.32 т.2). У вирішенні спору покладається на розсуд суду враховуючи позицію, висловлену у відзиві. Відповідач [PERSON] причин неявки не повідомила. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п. 22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Оскільки суд забезпечив можливість учасникам справи представити свою позицію, а строки для подання доказів завершились, суд вважає за можливе заслухати справу у відсутності осіб які не з`явились на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Позиція суду. Дослідивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційної справи, заведеної на будинок [ADDRESS] (далі інвентаризаційна справа на будинок [ADDRESS] ), матеріали інвентаризаційної справи, заведеної на будинок [ADDRESS] (далі інвентаризаційна справа на будинок [ADDRESS] ), матеріали реєстраційної справи № 468190946101, заведеної на житловий будинок літ «А-2», що знаходиться за адресою [ADDRESS] (далі реєстраційна справа на будинок [ADDRESS] ), оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке. Фактичні обставини справи. Відповідно до копій свідоцтв про право на спадщину за законом від 23.02.2006 (а.с.180, 186 інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS] ), позивачу та третій особі на праві власності належить по 23/100 частки будинку [ADDRESS] . Право власності позивача та третьої особи зареєстровано у встановленому законом порядку, що стверджується відповідними витягами про реєстрацію права власності (а.с.184, 189 інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS] ). Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.06.2010 (а.с.205 інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS] ), відповідачу належало 27/50 частин цього будинку. Оригінали зазначених свідоцтв про право на спадщину містяться в матеріалах реєстраційної справи на будинок [ADDRESS] (а.с.13, 15, 17 реєстраційної справи на будинок [ADDRESS] ). Відповідно до схематичного плану земельної ділянки (а.с.37зв. реєстраційної справи на будинок [ADDRESS] ), який є складовою частиною технічного паспорта від 14.02.2014 (а.с.37-47 реєстраційної справи на будинок [ADDRESS] ), будинковолодіння в загальному складалось з житлового будинку під літ. «А-1», веранди під літ. «а-1», житлової прибудови під літ. «А-2», балкону під літ. «Б», підвалу під літ. «пд», житлової надбудови під літ. «А-1», сараю під літ. «Б», гаражу під літ. «Д», гаражу під літ. «Г», житлового будинку під літ. «В-1». При цьому, згідно відповідної відмітки від 14.02.2014 (а.с.47зв. реєстраційної справи на будинок [ADDRESS] ), житловий будинок під літ. «В-1», гараж під літ. «Д», житлова надбудова під літ. «А-1», сарай під літ. «Б» гараж під літ. «Г» вибудувані самовільно і саме на підставі оспорюваних декларацій ця відмітка про самочинне будівництво скасована. Так, 11.03.2014 Інспекцією ДАБК у Львівській області зареєстровано декларацію № ЛВ142140660468 про готовність об`єкта до експлуатації щодо реконструкції індивідуального житлового будинку з розширенням за рахунок прибудови і надбудови та будівництво двох гаражів на [ADDRESS] . Оригінал цієї декларації знаходиться в матеріалах реєстраційної справи на будинок [ADDRESS] (а.с.26-30 реєстраційної справи на будинок [ADDRESS] ). Відповідно до її змісту, замовниками будівництва є позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] . Вони також виступають генеральним підрядником будівництва, про що зазначено в п. 4 декларації. Документом, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою вказано державний акт на право постійного користування землею від 20.07.2000 № ІІІ-ЛВ№022522 площею 0,356га (п. 11-1 декларації). Копія цього державного акту долучена до матеріалів справи (а.с.22-23 т.1). Відповідно до його змісту, такий видано гр. [PERSON] для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] . Інших документів відносно земельної ділянки, на якій розташоване будинковолодіння [ADDRESS] немає. Крім того, 12.03.2014 Інспекцією ДАБК у Львівській області зареєстровано декларацію № ЛВ1423140700826 про готовність об`єкта до експлуатації щодо будівництва індивідуального житлового будинку «В-1» на [ADDRESS] . Оригінал цієї декларації знаходиться в матеріалах реєстраційної справи на будинок [ADDRESS] (а.с.31-35 реєстраційної справи на будинок [ADDRESS] ). Як і в попередньому випадку, єдиним документом що посвідчує права відносно земельної ділянки вказано державний акт на право постійного користування землею від 20.07.2000 № ІІІ-ЛВ№022522. Після проведення будівельних робіт позивачу, відповідачу та третій особі видано відповідні свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03.10.2014, оригінали яких зберігаються в матеріалах реєстраційної справи на будинок [ADDRESS] (а.с.63, 65, 68 реєстраційної справи на будинок [ADDRESS] ). Зокрема, позивачу та третій особі на праві власності належить 34/100 частки будинковолодіння, відповідачу 37/100 частки. Перед цим позивач, відповідач [PERSON] та третя особа як співвласники будинку [ADDRESS] 04.07.2014 також надали нотаріально посвідчену заяву, згідно якої погодили поділ будинковолодіння між співвласниками. Оригінал цієї заяви знаходиться в матеріалах реєстраційної справи на будинок [ADDRESS] (а.с.25 реєстраційної справи на будинок [ADDRESS] ). Копія цієї заяви також знаходиться в матеріалах справи (а.с.85-86 т.1). На підставі договору дарування 1/2 ідеальної частки належних частин житлового будинку, копія якого знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS] (а.с.44-45 інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS] ) [PERSON] відчужила належну їй 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] на користь [PERSON] . Надалі, у цивільній справі № 463/265/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про виділ частки Личаківським районним судом м. Львова ухвалено рішення від 06.04.2016 (а.с.56-58 інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS] ), яким виділено у приватну власність [PERSON] , приміщення будинку під літерою «В-1», загальною площею 186,2 м.кв., житловою площею 91,2 м.кв., що становить 37/200 ідеальних часток у праві спільної часткової власності на будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] , та складається із приміщень: тамбура площею 2,8 кв.м позначеного на плані № 1-1, коридору площею 24,3 кв.м позначеного на плані № 1-2, тамбура площею 3,5 кв.м позначеного на плані № 1-3, комірки площею 3,8 кв.м позначеної на плані № 1-4, гаражу площею 25,1 кв.м позначеного на плані під літ. «Т», коридору площею 11,5 кв.м позначеного на плані № 1-5, кухні площею 15,7 кв.м позначеної на плані № 1-6, житлової кімнати площею 22,8 кв.м позначеної на плані № 1-7, житлової кімнати площею 12,9 кв.м позначеної на плані № 1-8, тамбура площею 2,1 кв.м позначеного на плані № 1-9, ванни площею 3,6 кв.м позначеної на плані № 1-10, житлової кімнати площею 15,6 кв.м позначеної на плані №1-11, тамбура площею 2,6 кв.м позначеного на плані № 1-12, житлової кімнати площею 20,1 кв.м позначеної на плані № 1-13, житлової кімнати площею 19,8 кв.м позначеної на плані № 1-14. Вказане рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили. В подальшому, а саме у 2017 році відповідач [PERSON] звернулась до суду з позовом про виділ частки зі спільної часткової власності (справа № 463/3749/17). В межах цієї справи [PERSON] та [PERSON] пред`явили зустрічний позов про скасування свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації та демонтаж самочинного будівництва. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29.03.2019 (а.с.45-50 т.2), яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 10.08.2020 (а.с.51-54 т.2) і яке не переглядалось в касаційному порядку первісний позов задоволено. Виділено у приватну власність [PERSON] житловий будинок з прибудовою загальною площею 74,4 кв.м, житловою площею 49,3 кв.м, з можливістю присвоєння окремого поштового номера, до складу якого входять приміщення: тамбур площею 6,0 кв.м., позначений на плані №2-1, коридор площею 10,5 кв.м., позначений на плані №2-2, житлова кімната площею 17,8 кв.м., позначена на плані №2-3, житлова кімната площею 17,6 кв.м., позначена на плані №2-4, житлова кімната площею 13,9 кв.м., позначена на плані №2-5, кухня площею 8,6 кв.м позначена на плані №2-6, частини горища над приміщенням кухні 2-6 відповідно до план-схеми виділення приміщень у висновку судової будівельно-технічної експертизи №24-18 (а.с.151), гараж площею 23,0 кв.м., позначений на плані літерою «Д», сарай площею 36,6 кв.м., позначений на плані літерою «Б» та вважати таким, що припинилося право спільної часткової власності [PERSON] у будинку [ADDRESS] . Зобов`язано [PERSON] замурувати дверний проріз в коридорі 1-25, який з`єднує коридор 1-25 з горищем та облаштувати вихід на свою частку горища з приміщення комірки 1-24 у житловому будинку [ADDRESS] (вказані роботи здійснити за рахунок коштів позивача [PERSON] ). У спільному користуванні [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] залишено ворота та огорожу. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] третьої особи Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про скасування свідоцтва про права власності, скасування державної реєстрації та демонтаж самочинного будівництва - відмовлено за безпідставністю. Ухвалюючи таке рішення суд серед іншого вказав, що декларація про готовність об`єкта до експлуатації в установленому законом порядку не оскаржувалась, нечинною не визнана, а в межах вказаного провадження суд не перевіряв її законності. Власне, з метою захисту своїх прав та законних інтересів, які на думку позивача порушені через реєстрацію оспорюваних декларацій вона звернулась до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). У специфічному контексті цієї справи, завдання суду не полягає в тому, щоб визначити своїм рішенням статус житлового будівництва як самочинного. Навпаки, з огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд у цій справі повинен вирішити питання про наявність порушення одного з основоположних прав людини і громадянина права мирно володіти своїм майно, яке декларується статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це не означає, що він має обмежитись формальною перевіркою того, чи здійснював відповідач свої повноваження законно під час реєстрації декларацій. Він має розглянути оскаржуване питання у світлі справи в цілому та визначити, після встановлення питання застосовності до спірних правовідносин положень статті першої Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, чи не порушили відповідачі прав та законних інтересів позивача. Питання застосовності до спірних правовідносин статті першої Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, поняття «майно» (possessions) може означати «існуюче майно» (existing possessions) або активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (див., зокрема, згадане вище рішення у справі «Компанія «Пайн Веллі Девелопментс» та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments and Others v. Ireland), п. 51; рішення у справі «Прессос Компанія Нав`єра» та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium) від 20 листопада 1995 року, серія A, № 332, с. 21, п. 31). Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою вищевказаної статті визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Під час розгляду цивільної справи № 693/598/13-ц (постанова від 10.10.2018р) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду роз`яснив, що зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, законодавцем визначено принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. У справі яка розглядається право власності позивача на відповідну частку в будинку не оспорюється, а відтак, вона має право на відповідну частину земельної ділянки, яка відповідає її частці в будинку. Це її право є нічим іншим як «законним сподіванням» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право, а отже є «майном» в розумінні статті першої Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однак, внаслідок реєстрації декларацій про готовність об`єктів до експлуатації позивач по суті втратила можливість отримати земельну ділянку пропорційної частки, оскільки така земельна ділянка фактично зайнята будівництвом, яке здійснила відповідач одноосібно, тоді як правовий режим спільної власності, повинен враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників на користь інших. Відтак, мало місце втручання у право позивача мирно володіти своїм майном, а тому, суд розгляне справу в світлі статті першої Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також з врахуванням практики Європейського суду з прав людини, яка висловлена ним з цього питання і яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується в Україні як джерело права. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. У своєму рішенні від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), Суд проаналізував Статтю 1 Першого протоколу до Конвенції як таку, що містить в собі «три чітких правила»: перше правило, викладене у першому реченні першого пункту, носить загальний характер та проголошує принцип мирного володіння майном; у другому правилі, що міститься у другому реченні першого пункту, йдеться про позбавлення власності та встановлюються певні умови щодо цього; третє правило, викладене у другому пункті, визнає, що Держава-учасник має право, серед іншого, контролювати користування майном відповідно до загальних інтересів (Серія A № 52, пункт 61). Далі Суд зазначив, що перед тим, як аналізувати, чи було дотримане перше загальне правило, необхідно визначити, чи застосовуються два інших правила (там само). Ці три правила не є, однак, «різними» в розумінні того, що вони непов`язані. Друге і третє правило стосуються особливих випадків втручання у право на мирне володіння майном, і отже, мають тлумачитися в світлі загального принципу, визначеного у першому правилі (див. поміж багатьох інших джерел, справа «Джеймс та інші» (James and Others), § 37). Як наслідок, при розгляді справ за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції Суд застосовує ті ж самі підходи для оцінки втручання, що й для статей 8-11 Конвенції та послідовно вирішує питання про дотримання трьох ключових принципів, згідно яких втручання в право мирного володіння майном має здійснюватися: 1. «на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права» (законність втручання); 2. воно повинне мати легітимну мету («в інтересах суспільства»); 3. бути пропорційним (тобто має бути забезпечений справедливий баланс між інтересами особи з одного боку та інтересами суспільства з іншого. Іншими словами, на особу при втручанні в її права за статтею 1 Першого протоколу не повинен бути покладений «надмірний індивідуальний тягар»). У специфічному контексті цієї справи питання про дотримання принципу законності та наявності легітимної мети нерозривно пов`язані із принципом пропорційності. Тому, суд розгляне їх спільно. У своїй практиці ЄСПЛ дотримується ідеї про те, у сфері визначення стратегії містобудування національні органи влади мають широку свободу розсуду (див., наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), від 23 вересня 1982 року, пункт 69, Серія A № 52). Проте стаття 1 Першого протоколу до Конвенції, перш за все, вимагає, щоб будь-яке втручання органів державної влади у володіння майном відбувалося згідно із законом: відповідно до другого речення першого абзацу цієї статті будь-яке позбавлення власності має здійснюватися «на умовах, передбачених законом»; другий абзац надає державам право здійснювати контроль за користуванням, вводячи в дію «закони». До того ж верховенство права, як один із основоположних принципів демократичного суспільства, є невід`ємною частиною всіх статей Конвенції (див. рішення у справі «G.I.E.M. S.R.L» та інші проти Італії» [ВП] (G.I.E.M. S.R.L. and Others v. Italy) [GC], заява № 1828/06 і 2 інші, пункт 292, від 28 червня 2018 року). В силу вимог частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. При цьому, згідно частин першої та другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлюються Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», який також спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. За змістом частин четвертої, п`ятої статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (тут і надалі в редакції, чинній на момент реєстрації декларацій) право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування. Згідно з частинами першою, четвертою та п`ятою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I-III категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів. Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Таким чином, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 495/657/18 (постанова від 24.11.2021) до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або право користування на цю земельну ділянку. Однак, у справі яка розглядається до початку реалізації права на забудову земельної ділянки відповідач не набувала у встановленому законом порядку права власності або права користування цією земельною ділянкою. Також, за змістом частини першої статті 182 ЦК України право власності на нерухомі речі підлягає державній реєстрації. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (постанова від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 (пункти 6.31-6.33)). Спосіб узаконення самочинного будівництва відповідно до змісту частини третьої статті 376 ЦК України полягає в наданні земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно, після чого право власності на таке майно визнається за особою виключно рішенням суду. Однак, як уже зазначалось вище, земельна ділянка не передавалась відповідачу під уже збудоване нерухоме майно та крім цього, відсутнє рішення суду про визнання за відповідачем права власності на таке майно згідно частини третьої статті 376 ЦК України. Крім того, відповідно до абзаців першого-другого пункту 49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868, в редакції, чинній на момент реєстрації декларацій, у разі проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудовані чи реконструйовані об`єкти нерухомого майна заінтересованою особою є замовник будівництва, крім випадків, передбачених цим Порядком. Для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудований об`єкт нерухомого майна заявник подає: документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку; документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. Однак, у справі яка розглядається позивач та третя особа декларації про готовність об`єкта до експлуатації щодо реконструкції індивідуального житлового будинку з розширенням за рахунок прибудови і надбудови та будівництво двох гаражів на [ADDRESS] не підписували, що стверджується висновком судової почеркознавчої експертизи від 25.06.2021 (а.с.16-19 т.2), а відтак, вони не виступали замовником будівництва, що не давало відповідачу підстав здійснювати реєстрацію цієї декларації. Відповідно до частин другої статті 39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі виявлення інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю факту подання недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, реєстрація такого повідомлення або декларації підлягає скасуванню інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Про скасування повідомлення або декларації замовник письмово повідомляється протягом трьох робочих днів з дня скасування. Аналогічні положення були передбачені в п. 29 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою КМУ від 13.04.2011 № 461 в редакції, чинній на момент реєстрації декларацій, де також було зазначено, що інспекція скасовує реєстрацію декларації шляхом видачі відповідного наказу та виключає запис про її реєстрацію з єдиного реєстру протягом п`яти робочих днів з дня виявлення факту подання недостовірних даних, наведених у декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом. Інспекція скасовує реєстрацію декларації за рішенням суду про скасування реєстрації декларації, що набрало законної сили. В свою чергу, в чинній на даний час редакції зазначеного Порядку (п. 22) також передбачено, що орган державного архітектурно-будівельного контролю скасовує реєстрацію декларації за рішенням суду про скасування реєстрації декларації, що набрало законної сили. Таким чином, суд приходить до висновку що реєстрація декларацій проведена на основі недостовірних даних і тим самим, відповідач здійснюючи таку реєстрацію не просто діяв всупереч вимогам «закону», а своїм рішенням він одночасно порушив права позивача на мирне володіння своїм майном, позбавивши її тим самим можливості отримати земельну ділянку для обслуговування житлового будинку пропорційно до її частки. Отже, мало місце порушення приписів статті першої Першого протоколу до Конвенції. При цьому, таких висновків суду не спростовує факт подання співвласниками нотаріально посвідченої заяви від 04.07.2014 про поділ будинковолодіння, оскільки по-перше, така заява подана після реєстрації декларації, а по-друге, земельна ділянка не виділялась під уже збудоване нерухоме майно і як наслідок, зміст цієї заяви не має юридичного значення. Що ж стосується доводів відповідачів про те, що декларації вичерпали свою дію, суд надає їм правову оцінку та звертає увагу на таке. Дійсно, під час розгляду справи № 564/2072/19 (постанова від 28.07.2021) Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкта до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкта до самочинного в силу його узаконення. Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 804/1510/16, від 02 жовтня 2018 року у справі № 465/1461/16-а, від 12 червня 2019 року у справі № 916/1986/18. Разом з тим у вказаних справах, як вбачається, земельні ділянки вже були відведені під будівництво, тоді як згідно згаданих вище висновків Великої Палати Верховного Суду, інших, ніж ті, що встановлені статтею 376 ЦК України способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти не має, а у справі яка розглядається рішення про відведення земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно не приймалось. Тому суд знаходить позов обґрунтованим та ухвалює рішення про його задоволення в повному обсязі. Щодо судових витрат. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати пов`язані із проведенням експертизи (пункт другий частини третьої статті 133 ЦПК України). За змістом частини першої статті 141 ЦПК України та пункту першого частини другої цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позовних вимог. При пред`явленні позову позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1536,80 грн. як за дві вимоги немайнового характеру, що стверджується відповідною квитанцією (а.с.5, 33 т.1). Крім того, також було сплачено витрати на проведення експертизи в розмірі 9266,94 гр. згідно виставленого рахунку (а.с.9 т.2). У випадках, коли сума витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, або витрат особи, яка надала доказ на вимогу суду, повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує ці суми на користь спеціаліста, перекладача, експерта чи експертної установи зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом (ч. 5 ст. 139 ЦПК України). Правила розподілу судових витрат закріплені у ст. 141 ЦПК України. Так, за змістом частини третьої цієї статті при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У справі яка розглядається висновок судової почеркознавчої експертизи підтвердив, що позивач не була замовником будівництва, що свідчить про порушення її прав. Відтак, витрати на проведення цієї експертизи пов`язані з розглядом справи. З огляду на характер спірних правовідносин та предмет спору, суд не вважає, що розмір таких витрат є необґрунтованим та/або непропорційним. Зрештою, у справі немає доказів про неспівмірність таких витрат, а в силу вимог ч. 9 ст. 139 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності таких витрат покладається на відповідача. Крім того, ніщо не вказує на недобросовісність поведінки позивача при розгляді справи. Також немає підстав для висновку, що такий міг бути ефективно вирішений з користю для кожної із сторін в позасудовому порядку. Як наслідок, суд погоджується з обґрунтованістю розміру витрат, пов`язаних з проведенням експертизи та стягує такі витрати в повному обсязі. Разом з тим, відповідач [PERSON] згідно наданої копії посвідчення (а.с.15 т.2) є інвалідом ІІ групи та в силу вимог п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» вона звільнена від сплати судового збору. Частиною шостою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, половину понесених позивачем судових витрат в розмірі 5401,87 грн. слід компенсувати за рахунок держави, а іншу половину теж грошову суму в розмірі 5401,87 грн. стягнути з Інспекції ДАБК у м. Львові. На підставі наведеного та

Outcome: approved