Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що вона є людиною похилого віку, пенсіонером, за час свого трудового життя здобула звання заслуженого робітника торгівлі і ветеран праці України, а також вона має соціальний статус - дитини війни. У 1991 році їй було надано земельну ділянку, площею 0,52 га під будівництво та обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою: м. Херсон, вул. Сумська, 12а. В період із 1991 року по 1995 рік вона на вказаній земельній ділянці за свій особистий рахунок побудувала із цегли житловий будинок з підвалом, житловою площею 207 кв. м., гараж, які по периметру земельної ділянки огородила парканом. В 1999 році даний будинок було введено в експлуатацію, а 14.04.2003 року виконкомом Комсомольської районної ради м. Херсона на нього був виданий правовстановлюючий документ, а саме свідоцтво про право власності. Одразу після завершення будівництва житлового будинку та проведення внутрішніх оздоблювальних робіт вона оселилась в ньому. Разом з нею до будинку переїхали проживати її донька з сімєю. 16.12.2004 року [PERSON] разом із зазначеними особами зареєстрували своє місце проживання у будинку. У 2004 році відповідачка запропонувала [PERSON] переоформити на неї житловий будинок взамін на повну матеріальну підтримку та пожиттєвий догляд. 30 квітня 2004 року між нею та [PERSON] був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за р. № 1230. У нотаріуса позивач договір дарування не читала, оскільки є людиною похилого віку і нічого не розуміє, а підписала де їй показали, оскільки повністю довіряла своїй дочці, яка займалась цим питанням. Перший час, після укладання договору дарування, відповідачка допомагала своїй матері із грішми, прибирала будинок та його подвір'я, прала, готувала їсти, купувала ліки, ходила за продуктами на ринок та взагалі виявляла повагою та чемність до позивачки. Але, з вересня місця 2013 року відповідачка змінила своє ставлення до неї. Вона ігнорує її присутність у будинку, постійно вчиняє сварки та скандали. Вимагає щоб вона постійно знаходилась у своїй кімнатні і звідти не виходила. Окрім того, [PERSON] повністю перестала дбати про неї, не доглядає та утримує її, не покупає ліки та продукти. Таким чином, не зважаючи на свій похилий вік, позивачка повинна сама себе утримувати, готувати їсти, прати та ходити до ринку за харчами та ліками. У зв'язку із зазначеним діями та поведінкою відповідачки, [PERSON] зверталась до правоохоронних органів з проханням прийняти мірі до своє дочки, проте всі вони виявились безрезультатними. У 2014 року відповідач зверталась до суду з позовом до [PERSON] про виселення останньої із житлового будинку,в задоволенні позову було відмовлено, виходили із того, що [PERSON] є членом сім'ї власника будинку і має право проживання в ньому. Укладаючи договір дарування вона помилилася щодо природи правочину, оскільки мала на меті укладення договору довічного утримання, а не договору дарування, тому просить визнати договір дарування від 30.04.2004 року, укладений між нею та [PERSON] недійсним з підстав передбачених ст. 229 ЦК України. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві. Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вважали їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Представник третьої особи в останнє судове засідання не зявився, проти задоволення позову заперечував. Заслухавши пояснення сторін, покази свідки, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності належить житловий будинок, виданого Виконкомом Комсомольської районної ради м. Херсона 14 липня 2003 року, зареєстрованого у Херсонському державному бюро технічної інвентаризації 10.10.2003 року за № 25112 та на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого виконавчим комітетом Херсонської міської [PERSON] народних депутатів 20 квітня 1999 року І-ХС № 042743 XIX-1, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1275 належали житловий будинок № 12-а, з господарчими та побутовими будівлями та спорудами і земельна ділянка, що розташовані за адресою: м. Херсон, вул. Сумська. 30.04.2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, який посвідчено приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в ХДБТІ (а. с. 10,11). Відповідно до умов договору [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] належні їй на праві приватної власності житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: м. Херсон, вул. Сумській, 12-а з земельною ділянкою, площею 552 кв. м. для обслуговування жилого будинку і господарських будівель. З домової книги на будинок № 12-а по вул. Сумській в м. Херсоні, вбачається, що в будинку з 16.12.2004 року зареєстровані [PERSON], [PERSON], а [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою з 26.04.2011 року. З наданих копій розрахункових книжок по розрахунку за воду, каналізацію, електроенергію, з постачання природного газу, за збирання, зберігання, перевезення., видалення і захоронення твердих побутових відходів від домоволодіння, а також квитанцій про сплату вбачається, що всі рахунки оформлені на імя [PERSON], яка і сплачує комунальні послуги. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є подругою позивачки, зазначила, що бачила як по господарству допомагала жінка (домогосподарка), [PERSON]І хворіла, має проблеми з зором, погано бачить, однак піклується про себе самостійно, будинок доглядає онук позивачки [PERSON] Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що він є онуком позивачки та сином відповідачки. Про договір дарування йому стало відомо випадково пять років тому. На сьогодні [PERSON] має проблеми із зором, до 2012 року [PERSON] допомагала [PERSON], зараз він допомагає їй матеріально. З пояснень сторін судом встановлено, що після укладання договору дарування\~\~фактичного передання житлового будинку не відбулось, позивач не передавала\~ключі від будинку відповідачу та залишилась і проживає в спірному будинку. Крім того з пояснень сторін та свідків вбачається, що позивач проживає одна, до 2012 року [PERSON] піклувалась про неї, по господарству їй допомагала жінка, на сьогодні комунальні послуги сплачує позивач самостійно, всі особисті рахунку по сплаті оформлені на неї, вона має вади зору з 2005 року, що підтверджується випискою з медичної карти, на день укладення договору дарування їй було 66 років, отримує пенсію за віком з 01.01.2004 року, що підтверджується паспортом серії МО383277 та пенсійним посвідченням серії АА№982275, однак вимушена піклуватись про себе самостійно. Про укладення з нею договору дарування замість договору довічного утримання зрозуміла коли погіршились стосунки з відповідачем і остання звернулась до суду з позовом про її виселення. Відповідно до рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 03.06.2014 року, яке ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 23.07.2014 року залишено без змін, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим будинком № 12-а по вул. Сумській в м. Херсоні шляхом виселення відмовлено. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України\~\~у пункті 19 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою\~\~для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Отже, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про те що, позивач як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність [PERSON] лише за умови довічного утримання й укладаючи договір дарування житлового будинку,\~\~помилялась стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо правової природи цього правочину, прав та обов'язків сторін, які виникнуть після його укладення,\~\~оскільки вважала цей правочин договором довічного утримання, відповідно до умов якого інша сторона договору зобов'язувалась здійснювати постійний догляд за нею та утримання, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до відповідача лише після смерті позивача. Окрім того, суд також звертає увагу й на те, що [PERSON] іншого житла не має, фактично передача будинку не відбулась, позивач продовжує мешкати в ньому та самостійно сплачувати\~\~за комунальні послуги.\~ На підставі ст. ст. 203, 215, 229, 230, 715 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: approved