Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що 26 січня 1999 року в відділі РАГСу Івано-Франківського міськвиконкому, зареєструвала шлюб з відповідачем, про що зроблено відповідний актовий запис за № 66. В шлюбі народилось двоє дітей, син [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO]. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що основною причиною розпаду сім'ї є різні погляди на сімейні цінності. Сторони разом спільного господарства не ведуть, подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе. За наведених обставин просить шлюб розірвати, малолітніх дітей залишити на проживанні з нею. Позивачка в судове засідання не з'явилась, суду подала заяву, за змістом якої просить розглянути справу без її участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задоволити. Відповідач а в судове засідання не з`явився, в письмовій заяві просить розглянути справу за його відсутності. Проти задоволення позову не заперечував. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. Згідно свідоцтва про одруження [NUMBER] від 26 січня 1999 року (а.с.7) сторони зареєстрували шлюб 26 січня 1999 року в відділі РАГСу Івано-Франківського міськвиконкому, зареєструвала шлюб з відповідачкою, про що зроблено відповідний актовий запис за № 66. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». В судовому засіданні встановлено, що стосунки, які існують між сторонами виключають можливість збереження сім'ї, сторони миритись не бажають, шлюб їх існує формально, а тому зберігати його не доцільно. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати, малолітніх дітей залишити на проживанні з матір'ю. На підставі наведеного, пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved