Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-28 00:00:00

позивач звернувся із позовом до відповідача про виплату заробітної плати та про компенсування втрати її частини у зв`язку з порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, 30.12.2016 року подала позов до Франківського районного суду м. Львова щодо стягнення невиплаченої заробітної плати ТОВ «Львівські автобусні заводи». Рішення було прийняте 13.12.2017 року на її користь, однак, заборгованість досі не виплачена. Зважаючи на індекс зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги, просить перерахувати суму заборгованості. Позивачка зазначає, що протягом останніх років роботи на ТОВ «Львівські автобусні заводи» заробітна плата їй не виплачувалась, на територію підприємства її не допускали. При обрахунку середньомісячної зарплати беру до уваги посадовий оклад, встановлений штатним розписом, а саме 10\~000,00 грн. За період 28 місяців з липня 2016 року, ТОВ «Львівські автобусні заводи» повинно виплатити з урахуванням індексації 246\~898,60 грн. Просить стягнути з відповідача 246\~898,60 грн. за суму заборгованості з урахуванням індексу зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги. Суддею Франківського районного суду м.Львова Мартинишин М.О.. відкрито провадження у справі 10.12.2018 року та призначено підготовче судове засідання. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, розпорядження керівника апарату Франківського районного суду м. Львова № 110/Р від 25.09.2019 року, 25.09.2019 року вказану цивільну справу передано судді Мартьяновій С.М. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 10.10.2019 року прийнято справу до свого провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 27.10.2020 року закрити підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до ТОВ «Львівські автобусні заводи» про виплату заробітної плати та компенсування втрати її частини у зв`язку з порушенням строків її виплати. Призначено справи до судового розгляду по суті До суду надійшла заява про збільшення позовних вимог від 24.07.2019 року, яка мотивована тим, що позивачка зверталась із заявою про виплату заборгованості заробітної плати за час вимушеного прогулу до ТОВ «Львівські автобусні заводи». Однією з вимог було стягнути з ТОВ «Львівські автобусні заводи» середній заробіток з липня 2016 року по листопад 2018 року у розмірі 345\~756,62 грн. з утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів. Відповідач не виконує вимог позивачки та не виплачує заборгованості по заробітній платі. Відтак, [PERSON] хоче збільшити позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку. Мінімальна заробітна плата в Україні х 01.01.2018 року становила 3\~723,00 грн. на місяць, з 01.01.2019 року 4173,00 грн. На сьогоднішній день, відповідачем не виплачена заборгованість з червня 2016 року по листопад 2018 року у розмірі 345\~756,62 грн. (за 1 місяць 2018 року = 3 723 грн., та 7 місяців 2019 року = 29\~211,00грн.). Так, загальна сума заборгованості становить 378\~756,62 грн. Просить стягнути з відповідача суму заборгованості у розмірі 374\~517,00 грн. В судове засідання позивачка не з`явилася, однак у позовній заяві заявила клопотання про слухання справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задоволити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, причини неявки суд не повідомив. Тому суд вважає, що слід проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів у відповідності до вимог\~ст.280 ЦПК України. У відповідності до вимог ч.2\~ст.247ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та з`ясувавши її дійсні обставини, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 13.12.2017 року Франківським районним судом м. Львова ухвалено рішення про стягнення невиплаченої заробітної плати. Згідно з ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з ч.5ст.97 КЗпП України,оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до ч.1ст.116 КЗпП України,при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому, провадиться в день звільнення, або якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Як вбачається із розрахунку, наданого позивачем, зробленого, виходячи із індивідуальних відомостей Пенсійного фонду України, загальна заборгованість відповідача за період з червня 2016 року по листопад 2018 року становить 345\~756,62. Відповідно до заяви про збільшення позовних вимог від 24.07.2019 року позивачка збільшує позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку. Мінімальна заробітна плата в Україні з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року становила 3\~723,00 грн. на місяць, з 01.01.2019 року по 30.06.2019 року 4\~173,00 на місяць. З червня 2016 року по листопад 2018 року відповідачем не виплачена заборгованість у розмірі 345\~756,62 грн. Враховуючи невиплачену заробітну плату за 1 місяць 2018 року у розмірі 4\~173,00 та 7 місяців 2019 року у розмірі 29\~211,00 грн., загальна сума заборгованості становить 378\~756,62 грн. Виходячи з того, що відповідачем ТзОВ «Львівські автобусні заводи» не надано ні позивачу, ні суду іншого розрахунку заборгованості, розрахунок позивача не спростований, відомості про відсутність заборгованості не надані, суд вважає, що позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ч.1ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої\~ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. (постанова Верховного Суду України від 18.01.2017 року справа № 6-2912цс16). Відповідно до ст.34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Статтею 27цьогоЗакону\~встановлено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Держава забезпечує щоквартальну підготовку і публікацію статистичних даних про середню заробітну плату і середню тривалість робочого часу по галузях, групах професій і посад, а також щорічну публікацію даних про вартість робочої сили. Порядком обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою КМУ від 02.02.1995 року №100, визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включається: основна заробітна плата; доплати і надбавки; виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Нарахування виплат при обчисленні середньої заробітної плати, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадку, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.2,3,4,8 Порядку). Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13Про практику застосування судами законодавства про оплату праці встановлено, що при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117КЗпПстягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке ж роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України\~у взаємозв`язку з положеннями статей117, 237-1цього кодексу. Аналіз\~ст.117\~КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Як зазначено у п. 31Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», відповідно до статей21,22 Закону України «Про оплату праці», роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективним договором. Розмір заробітної плати за працю може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати тільки в разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилось браком, та з інших передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Відповідно до ст. 47 КЗпП, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. За наведених обставин, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. На підставі ст.\~141\~ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 1 071,80 гривень. Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства,суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення.

Outcome: approved