Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, де є третя особа, про визнання договору дарування договором довічного утримання та розірвання договору довічного утримання, посилаючись на те, що позивач будучи людиною похилого віку, потребуючи сторонньої допомоги домовилась із відповідачем, про те, що остання буде здійснювати позивачем догляд та надавати останній допомогу протягом її життя за що після смерті відповідач отримає частину квартири останньої. Відповідач здійснювала догляд за позивачем, в подальшому за пропозицією відповідача позивач переїхала проживати до відповідача. Будучи необізнаною у правових тонкощах правової природи договорів позивач оформила на відповідача договір дарування частини квартири, при чому була впевнена, що такий договір укладався на виконання домовленостей сторін і є договором довічного утримання. Проте, після укладення договору дарування ставлення відповідача до позивача змінилося у гіршу сторону, і остання вимушена була повернутися до дому. Документи на квартиру позивача відповідач не віддавала, у зв'язку з чим позивач вимушена була звертатися до правоохоронних органів, що в свою чергу результатів не дало. В подальшому позивач відшукала нотаріуса, який здійснював посвідчення договору про відчуження частини квартири позивача, і було встановлено, що позивач оформила договір дарування, який в свою чергу не передбачає будь яких умов по догляду за позивачем. Отже, враховуючи домовленості сторін, позивач вважає, що фактично між сторонами був укладений договір довічного утримання, що необхідно встановити у судовому порядку та в подальшому розірвати вказаний договір, оскільки відповідач не виконує домовленостей по утриманню позивача. Крім того, будь якого передача дарунку взагалі не мала місце, оскільки позивач не передавала ні ключі від квартири, ні правовстановлюючі документи відповідачу, а отже такий договір взагалі не укладався. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Відповідач та представник останнього позовні вимоги не визнали та пояснили, що відповідач почала допомагати позивачу на її прохання, оскільки в останньої мали місце проблеми із молодшим сином [PERSON], який не працював, страждав на алкогольну залежність, постійно вимагав кошти від позивача, ображав останню. В подальшому відповідач не зважаючи на заперечення своєї родини, забрала позивача проживати до себе до дому і остання виявила бажання оформити частину своєї квартири на відповідача. Сторони звернулися до нотаріальної контори, де на прохання позивача нотаріус роз'яснювала, правову природою договору дарування, наслідки укладення останнього і позивач наполягала на укладенні саме договору дарування. Таким чином, підстави визнавати один договір іншим відсутні, не доведені і не зазначені позивачем. З приводу доводів позивача, що договір дарування не був укладений, доводи позивача також не відповідають дійсності, оскільки відповідачу було передано правовстановлюючий документ, а саме договір дарування і законодавством не передбачено, що така передача має бути здійснена безпосередньо дарувальником обдарованій особі, а не нотаріусом в нотаріальній конторі. Третя особа, направила лист про розгляд справи у відсутність останньої та зазначила, що укладення договору дарування відповідало волевиявленню сторін, в іншому разі в посвідчені такого договору третьою особою було б відмовлено. Вислухавши пояснення представників сторін, відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. 02.11.2008 року позивач уклала договір дарування відповідно до якого подарувала відповідачу ? частини квартири [ADDRESS] /а.с. 9/. Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч. 4 ст. 722 ЦК України, прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Враховуючи, що після укладення договору дарування останній був переданий відповідачу, доводи позивача та представника останньої проте, що вказаний договір укладено не було є неспроможними, оскільки зазначена норма не передбачає передачу відповідних документів безпосередньою дарувальником. З 2008 року по 2010 рік позивач проживала у відповідача, що підтверджується показами свідків. В подальшому повернулась до дому та стала проживати за адресою своєї реєстрації. Позивач зазначає, що нею фактично був укладений договір довічного утримання, оскільки між сторонами була домовленість про те, що відповідач повинна доглядати позивача, внаслідок чого остання передасть їй у власність частину своєї квартири. У будь якому випадку позивач не передала би сторонній людині, зокрема відповідачу, яка є її далекою родичкою, частину власного майна, тобто свідомо позбавили себе права власності на безкорисливій основі, залишившись при цьому без житла. Суд з такими доводами погодитися не може, оскільки позивачем та представником останньої згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надано доказів, що позивач при укладенні договору дарування не розуміла суті оспорюваного договору, зокрема правової природи останнього та наслідків його укладення, волевиявлення позивача на укладення договору дарування було не вільним і не відповідало її внутрішній волі, а сам оспорюваний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків передбачених договором дарування.В свою чергу,помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочинуправового значення не має. Також, позивач посилаючись на ч. 1 ст. 235 ЦК України не зазначила, у зв'язку з чим замість договору довічного утримання було укладено договір дарування, на думку суду у даному випадку обов'язковою умовою для вчинення таких дій є мета, зокрема пов'язана з корисливим мотивом. Так, удаваний правочин - це правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили (наприклад, укладення договору дарування з метою приховання договору купівлі - продажу для обходу переважного права учасників спільної часткової власності на купівлю частки, що продається або видача довіреності на автомобіль з правом його продажу з метою приховання договору купівлі - продажу для зменшення витрат зі сплати держмита). Враховуючи наведене, суд вважає, що в судовому засіданні позивачем та представником останньої не доведено, що укладений договір дарування є удаваним правочином, був укладений з метою приховати укладення договору довічного утримання, у зв'язку з чим необхідно застосувати положення ч. 2 ст. 235 ЦК України та вважати договір дарування договором довічного утримання. За таких обставин підстави для застосування до даних правовідносин положень глави 57 ЦК України відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed