Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона являється власником ј частини квартири. Окрім неї власником Ѕ частини квартири є її матір, яка проживає разом з нею. Також в квартирі прописаний її син - відповідач, який фактично там не проживає з 2008 року. На неодноразові звернення позивачки до відповідача з проханням виписатись із вказаної квартири, оскільки остання зі своєю матір`ю не можуть отримати субсидію по сплаті комунальних платежів, відповідачем залишено без належної уваги. Останній добровільно виписатись з будинку відмовляється. З урахуванням вищенаведеного просить позовні вимоги задоволити та визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловою площею у квартирі. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги повністю підтримала з підстав, викладених вище та просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся згідно вимог закону. На час розгляду справи причини неявки суду не повідомив. Так, в рішенні Європейського суду з прав людини по справі Пономарьов проти України (Заява № 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatismutandis, рішення у справі (AleksandrShevchenkov. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та «Трух проти України» (Trukhv. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). Отже правові наслідки не прибуття в судове засіданні сторін та їх уповноважених представників покладено повністю на відповідні сторони. Суд, заслухавши позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності та співставленні, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що позивачка [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 14 квітня 1994 року, зареєстрованим у Коломийському міжрайонному бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі № 1767 (далі - Свідоцтво про право власності на житло). Як вбачається із вказаного Свідоцтва про право власності на житло (а.с. 11), окрім неї, право власності на квартиру у рівних частках мають: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - Відповідач у справі. Таким чином, доведено, що Відповідач [PERSON] є співласником квартири [ADDRESS] , як і Позивачка у справі. Відтак, Відповідач має всі правомочності власника щодо володіння, користування та розпорядження вказаним житлом, як і сторона Позивача та інші співвласники цієї квартири. Інших правоустановлюючих документів на зазначену вище квартиру, які б свідчили про протилежне, Позивачкою Суду не надано, хоча останній надавалося достатньо часу для надання доказів по справі. З будинкової книги для прописки громадян, які проживають у буд. [ADDRESS] (а.с. 13-15) вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою та є членом сім`ї позивачки, згідно з довідкою про склад сім`ї (а.с. 16). Інформація, що міститься у Акті обстеження матеріально-побутових умов від 17 лютого 2020 у квартирі [ADDRESS] та покази у судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] свідчать про відсутність Відповідача у вказаному житлі впродовж тривалого часу, понад десять років, однак не спростовують той факт, що останній є співласником квартири, право на користування якою за ним позивачка просить визнати втраченим. Статтею 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Однак, як встановлено в ході судового розгляду, Відповідач є не тільки членом сім`ї Позивачки, а й співласником цієї квартири [ADDRESS] , у рівній частці з Позивачкою, бо інших доказів Суду не надано, і у судовому засіданні Позивачка не заперечила цей факт. Відтак, положення статті 405 ЦК України у даному випадку не підлягають застосуванню, оскільки регулюють питання втрати права на користування житлом особами, які мають статус тільки члена сім`ї власника житла. Частиною першою ст. 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У той же час, відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, зокрема те, що Відповідач є співласником квартири [ADDRESS] , Суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав позбавити останнього права на користування цим житлом як однієї із правомочностей власника, оскільки це призведе, у даному випадку, до свавільного втручання у право власності особи. Відтак, позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed