Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом, яким просить шлюб між нею та відповідачем розірвати. В обґрунтування позову зазначає, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 27 листопада 1993 року. Дитина від шлюбу вже повнолітня. Шлюбні відносини між ними припинені у 2015 році, з того часу вони будь-яких відносин не підтримують. Вважає примирення неможливим. Через наведені обставини звертається з даним позовом до суду. Сторони до зали судових засідань не прибули. Позивач надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Строку для примирення не потребує та зазначає, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а між ними склались взаємини, які суперечать наведеним принципам та її інтересам. Наголошує на тому, що позов про розірвання шлюбу відповідає її дійсній волі, вважає припирення неможливим. Прізвище після розірвання шлюбу бажає залишити без змін. Судовий збір, сплачений нею за подання даного позову, просить залишити за її рахунок. Проти заочного рішення не заперечує. Відповідачу судові виклики надсилались рекомендованою поштою за зареєстрованою адресою його проживання, однак конверти повернуті поштовим відділенням за закінченям строку зберігання. Відповідач до суду не прибув, відзиву на позов не надав, будь-яких заяв (клопотань) від нього не надходило. За наведених обставин суд, зі згоди позивача, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до ст. 280, 281 ЦПК України, та дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наведеного. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 27 листопада 1993 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим 27 листопада 1993 року Виконкомом Самойлівської сільської ради Новоазовського району Донецької області, актовий запис № 24. Позивач стверджує, що їх дитина вже досягла повноліття. Суд не вбачає підстав піддавати сумніву наведене твердження. За положеннями п. 3 ч. 2 ст. 18, ч.1 ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч.1 ст.110 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ч. 3 ст.105 Сімейного кодексу України (СК України) шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Із доводів позову вбачається, що подружні стосунки між сторонами не підтримуються з 2015 року. Позивач на розірванні шлюбу наполягає, на примирення не згодна, вважає відновлення сімейних відносин неможливим. Враховуючи наведене, а також положення ч. 1 ст. 24 Сімейного Кодексу України, за якою шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, суд дійшов висновку, що між сторонами склались взаємини, за яких подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить принципу його добровільності та інтересам позивача. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач у заяві зазначила про своє бажання залишити прізвище без змін. Крім того, приймаючи до уваги, що позивач просить покласти судові витрати на неї, суд вважає можливим залишити сплачений позивачем судовий збір у розмірі 768,40 гривень за рахунок позивача. На підставі наведеного,

Outcome: approved