Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом. Просить визнати недійсним договір дарування нежилого приміщення № 21 (в літері А) за адресою: [ADDRESS] , вчинений [PERSON] на користь [PERSON] 11.02.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Калашовою Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 130 та скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Калашової Людмили Вікторівни, від 11.02.2015 року, індексний номер 33476389 про реєстрацію права власності [PERSON] на нерухоме майно - нежиле приміщення №21 підвалу (в літері А), за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 571822480000, номер запису про право власності: 8692165. [PERSON] мотивує свої вимоги тим, що 12 грудня 2011 року між нею та відповідачем - [PERSON] було укладено договір позики №12/12, відповідно до якого [PERSON] взяв у боргу грошові кошти, у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) доларів США, які зобов`язувався повернути не пізніше 1 лютого 2012 року. 15 вересня 2014 року [PERSON] було повернуто [PERSON] частину боргу у розмірі 9 000 доларів США. У зв`язку з тим, що [PERSON] в повному обсязі не виконав зобов`язання по поверненню боргу, [PERSON] була змушена звернутися до суду з позовом до нього про стягнення боргу за договором позики. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2014 року в справі № 754/15379/17-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики №12/12 від 12 грудня 2011 року було відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 січня 2015 року було скасовано рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2014 року, а позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики було задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики у розмірі 271 950 грн. та судовий збір у розмірі 2 719,50грн. 17 лютого 2015 року Деснянським районним судом міста Києва видано виконавчий лист з примусового виконання рішення № 754/15379/17-ц від 29 січня 2015. 19 лютого 2015 року головним державним виконавцем Черухою Олександром Миколайовичем органу державної виконавчої служби Деснянського управління юстиції у місті Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 46596631 з примусового виконання виконавчого листа 754/15379/17-ц від 29 січня 2015 року про стягнення заборгованості з [PERSON] .. В рамках справи №754/15379/14-ц за скаргою на дії державного виконавця, Пряніковій Г.І. стало відомо, що належне на праві власності [PERSON] майно, а саме нежиле приміщення №21 підвалу (в літері А), за адресою: [ADDRESS] , була ним відчужена [PERSON] на підставі договору дарування № 130 від 11.02.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Калашовою Людмилою Вікторівною. Одночасно з відчуженням нежилого приміщення було відчужено на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] на підставі договору дарування № 125 від 11.02.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Калашовою Людмилою Вікторівною. На момент відчуження майна [PERSON] була дружиною [PERSON] про що свідчить свідоцтво про реєстрацію шлюбу № [NUMBER] , виданого 04 квітня 1992 року Ауезовстким рай ЗАГС міста Алма-Ата. Також, позивач вказує, що відповідно до Договору про надання послуг з організації робочого місця від 01.02.2017 укладеним між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] продовжує використовувати нежиле приміщення, тобто фактично воно не вибуло з його користування. Таким чином, на думку позивача, при здійсненні оспорюваного правочину відповідач [PERSON] усвідомлював негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. А тому, відповідачі не бажали реального настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, їхні дії спрямовані на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання, в майбутньому, за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на користь позивача. Посилаючись на ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України, позивач просить позовні вимоги задовольнити. Відповідачем [PERSON] було надано відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що зазначене приміщення було придбане [PERSON] за її кошти які вона позичила у своєї матері для цієї мети. Також, що під час укладання договору дарування вона не була обізнана про будь-які боргові зобов`язання [PERSON] .. Також, [PERSON] вказує на те, що з 2014 року не проживала з колишнім чоловіком [PERSON] внаслідок погіршення стосунків, однак продовжувала перебувати в зареєстрованому шлюбі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в ньому. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час, місце та дату слухання справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 січня 2015 року було скасовано рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2014 року, а позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики було задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики у розмірі 271 950 грн. та судовий збір у розмірі 2 719,50грн. Договір дарування, нежилого приміщення № 21 підвалу (в літері А), за адресою: [ADDRESS] по від 11.02.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Калашовою Людмилою Вікторівною, був укладений 11.02.2015 року, тобто через незначний проміжок часу після ухвалення рішення Апеляційним судом міста Києва. Одночасно з договором дарування нежилого приміщення між відповідачами було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] . Іншого нерухомого майна крім відчуженого за даними договорами у відповідача [PERSON] на той момент не було. На момент укладання оспорюваного договору дарування відповідачі перебували у шлюбі. Шлюб між відповідачами був розірваний 07 квітня 2018р., тобто більше ніж через два роки після укладення оспорюваного договору дарування. [PERSON] відповідно до Договору про надання послуг з організації робочого місця від 01.02.2017 укладеним між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] продовжує використовувати нежиле приміщення. Відповідачі по цей час зареєстровані за однією адресою. Отже, суд дійшов висновку, що укладаючи 11.02.2015 оспорюваній договір дарування, дарувальник [PERSON] та обдарований [PERSON] були обізнані про існування рішення Апеляційного суду міста Києва від 29.01.2015, яким було задоволено позов [PERSON] про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором позики у розмірі 271 950 грн. та судового збору у розмірі 2 719,50грн., отже, могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку набрання цим рішенням законної сили. Суд критично оцінює твердження відповідача [PERSON] , висловлене у відзиві на позовну заяву, про те що нежиле приміщення № 21 підвалу (в літері А), за адресою: [ADDRESS] було придбане на кошти її матері, оскільки відповідачем не було надано жодних доказів на підтвердження даного факту. Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно із статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 28 лютого 2019 року у справі 61-28761ск18. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна. Законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, в тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності. Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного особі суб`єктивного права, а також їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). З огляду на означене, суд приходить до висновку, що позивачем доведено як фіктивність оспорюваного правочину, так і порушення вимог закону при його укладанні. А тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір сплачений позивачем за подання позову до суду у розмірі підлягає стягненню з відповідачів на його користь в рівних частках. На підставі викладеного та

Outcome: approved