Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду 27.07.2016р. з позовом, в якому зазначила, що квартира за адресою: [ADDRESS], - була придбана сторонами в період перебування у шлюбі за їх спільні кошти, але право власності на квартиру зареєстровано за відповідачем. Рішенням суду від 14.12.2016р. шлюб між сторонами розірваний. На теперішній час у позивача відсутній документ, який посвідчує її право власності на квартиру, що обумовило звернення до суду з даним позовом. Оскільки квартира придбана в період шлюбу, то вона є спільною власністю сторін в рівних частках, а тому позивач просить визнати квартиру об'єктом спільної сумісної власності сторін та здійснити поділ такої квартири із визнанням за нею права власності на 1/2 частку квартири. Відповідач надав суду заяву, в якій зазначив, що визнає позов в частині вимог щодо поділу квартири в рівних частках між сторонами шляхом визнання за кожним з них права власності по 1/2 частці. В судове засідання позивач не з'явилась, про причини неявки суд не повідомили, але надали заяви про розгляд справи без їх участі. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.10.2005р., що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб /а.с.15/. Рішенням суду від 14.12.2016р. шлюб між сторонами розірваний /а.с.181-182/. 06.08.2008р. за договором купівлі-продажу /а.с.10/ відповідачем була придбана у власність квартира за адресою: [ADDRESS] (далі спірна квартира). Право власності на дану квартиру зареєстровано за відповідачем одноособово в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 04.03.2014р., номер запису про право власності 4869007 /а.с.13/. Оскільки позивач не має правовстановлюючого документу на підтвердження її майнових прав на спірну квартиру, а дійти згоди на оформлення її прав в добровільному порядку сторони не змогли, то вона звернулась до суду з зазначеним позовом. Тож спір між сторонами виник з правовідносин щодо майнових прав подружжя на майно, набуте у шлюбі, і регулюється нормами Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та Сімейного кодексу України (далі СК). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст.4 ЦПК). Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 ЦК. Натомість зі змісту ст.16 ЦК вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес лише таким способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до положень ст.11 ЦПК цивільне судочинство ґрунтується на принципі диспозитивності, відповідно до якого сторони розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною четвертою статті 174 ЦПК передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оцінивши обставини справи, суд дійшов висновку, що визнання відповідачем позову не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб та не суперечить вимогам ст.ст.60, 63, 68-71 СК, ст.ст.369, 372, 392 ЦК, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому відповідно до ст.372 ЦК у звязку з поділом квартири між сторонами право спільної сумісної власності припиняється, а за сторонами підлягає визнанню право власності на належну кожному з них ідеальну частку, розмір якої складає 1/2. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення ч.1 ст.88 ЦПК, яким передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Разом з тим, цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності (ст.11 ЦПК). Зазначене передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Після уточнень позовних вимог, позивач не заявила вимоги про необхідність відшкодування понесених нею судових витрат, а тому понесені нею судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved