Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог Орган реєстрації Кам`янсько-Дніпровської міської ради Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області про усунення перешкод в користуванні власністю та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, вказуючи, що 26.09.2013 р. між нею та [PERSON] був укладений договір дарування квартири [ADDRESS] . Таким чином вона стала власником квартири. Під час підготовки пакету документів до продажу квартири, їй випадково стало відомо, що в ній зареєстрована стороння особа [PERSON] . Про особу відповідача від третіх осіб дізналась, що він є родичем особи, яка була власником квартири до 2012 р. [PERSON] , купуючи квартиру у 2012 р., про факт реєстрації відповідача у квартирі нічого не знала. Владнати питання про добровільне зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою квартири, що їй належить на праві власності, не здалось можливим. Тому позивач просить суд усунути перешкоди прав власності, визнавши [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою від 01.11.2019 року відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження. В судове засідання сторони не з`явились. Позивач у поданій заяві просив розгляд справи провести у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Відповідач причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно у належній формі, не надав суду відзиву на позовну заяву, на адресу суду повернулось поштове відправлення з відміткою «нема вдома». Представник третьої особи надав суду заяву, в якій просив розгляд справи провести у його відсутність, заперечення відсутні. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, взявши до уваги обставини, викладені позивачемпо тексту позовної заяви, перевіривши їх наявними в матеріалах справи доказами, приходить до наступного. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 26.09.2013 р. приватним нотаріусом Кам`янсько-Дніпровського районного нотаріального округу Запорізької області Осипенком В.В. посвідчений договір дарування квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] , та зареєстровано в реєстрі за № 2795 (а.с. 6-7). Позивач зареєструвала своє право власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 10027542 від 26.09.2013 р. (а.с. 8). В зазначеному будинку залишається зареєстрованим відповідач [PERSON] , що підтверджується копією довідки № 4378 від 08.10.2019 року виконавчого комітету Кам`янсько-Дніпровської міської ради Запорізької області (а.с. 9). Домовленості між сторонами про відсутність відповідачау житлі позивача та збереження за ним права користування в цей час не має. Згідно ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Пункт 7 ст.\~92\~Конституції України встановлює, що правовий режим власності визначається виключно законами України. Статтею 41\~Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.\~150\~Житлового кодексу\~України громадяни, які мають у власності будинок, користуються ним і мають право розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, здавати в оренду. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав передбачених законом. Згідно ст.\~383\~ЦК України - власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання своєї родини, інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 391\~ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.\~\~\~\~Відповідно ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ст.\~321\~ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права приватної власності чи обмежений у його здійснені. Як вказано у висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16.11.2016 року (справа № № 6-709цс16) щодо застосування ст. 391 ЦК України, зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Статтею 386\~ЦК України зазначається, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Вказаний підхід до вирішення аналогічний спорів знайшов своє підтвердження також у висновках Верховного Суду України, викладених в постанові від 16 січня 2012 року (справа № 6-57цс11), в якій зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до п.1 ст.\~8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Відповідач не користується житлом за місцем реєстрації без поважних причин, що дає законні підстави для задоволення позову в частині визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», втрата права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації. Як зазначено у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень статей 391, 396\~ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідачі, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Реєстрація місця проживання хоча і не тягне за собою виникнення права користування житловим приміщенням, проте обмежує майнові інтереси власника, пов`язані з правом розпорядитися ним. Оскільки, відповідачне зміняв реєстрацію місця проживання, договір найму житла відсутній, відповідачне являється членомсім`ї позивача, не проживає в будинку без поважних причин, то ним порушено право власності позивачаі йогоправо щодо вимоги захисту порушеного права є законним і підлягає захисту. У зв`язку з цим перешкоди, які створені цією реєстрацією, мають бути усунуті, визнавши йоготаким, що втративправо користування вказаним вище житлом. \~ \~ \~ \~Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Враховуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, підтверджуються наданими доказами та норми матеріального права, є законними, у зв`язку з чим підлягають задоволенню. \~\~ \~ \~ \~ \~На підставі викладеного та

Outcome: approved