Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

Позивач звернулась до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом, а згодом з уточненим позовом, в якому просить визнати дійсними договори купівлі - продажу 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS] та домоволодіння [ADDRESS] , укладені 05.05.1999 року між [PERSON] , від імені якої діяв на підставі довіреності [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені своєї неповнолітньої доньки [PERSON] , посвідчені 05.05.1999 року Мелітопольською міською біржею нерухомості. Визнати за нею право власності на 1/3 частину домоволодіння [ADDRESS] та на 1/6 частки домоволодіння [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом, після [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після смерті батька відкрилася спадщина, яка складається з частки домоволодіння [ADDRESS] та частки домоволодіння [ADDRESS] . 1/2 частина домоволодіння [ADDRESS] та домоволодіння [ADDRESS] належать позивачу, її матері [PERSON] та померлому [PERSON] на праві спільної сумісної власності в рівних частках, правочини щодо їх придбання були вчинені батьками позивача на Мелітопольській міській біржі нерухомості 05 травня 1999 року. На момент смерті батька, разом з ним проживали та були зареєстровані дружина - [PERSON] та дочка [PERSON] Після смерті батька, позивач звернулася до нотаріальної контори для видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак, постановою від 30.03.2020 року № 94/02-31 позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки нотаріусом встановлено, що однією із сторін договорів купівлі-продажу, зареєстрованих Товариством з обмеженою відповідальністю «Мелітопольська міська біржа нерухомості» 05.05.1999 року за реєстраційними номерами №№ 0136/2058, 0136/2059 відповідно, виступали [PERSON] та [PERSON] , які діяли від свого імені та від імені своєї неповнолітньої доньки - [PERSON] - в якості покупців, в той час, коли неповнолітня особа за обсягом своєї цивільної дієздатності не може бути членом біржі, тому видати свідоцтво про право на спадщину на частки домоволодінь, що були придбані [PERSON] за вказаними біржовими договорами, що були укладені з порушенням законодавства, не має можливості і вирішення питання щодо визнання дійсними вказаних договорів купівлі-продажу можливо лише в судовому порядку. Спадкоємець [PERSON] , яка постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, заявила про відмову від спадщини. За таких обставин, оформити право власності на частки домоволодіння після померлого [INFO] батька [PERSON] , у позасудовому порядку не надається можливим, у зв`язку з чим позивач змушена звернутися до суду. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, від її представника - адвоката Левадного О.І. надійшла заява з проханням слухати справу за відсутності позивача та за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягають. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась. 03 липня 2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вона позовні вимоги визнає повністю, не заперечує проти їх задоволення та просить проводити розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась з невідомої суду причини, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, а саме шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України про виклик [PERSON] у судове засідання, що у відповідності до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України, вважається належним повідомленням. Заяви про відкладення судового засідання та про проведення судового засідання за її відсутності від неї не надходило, тому суд визнає її неявку неповажною та вважає можливим розглянути справу за її відсутності. Третя особа приватний нотаріус Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області Волковицький С.О. у судове засідання не з`явився, з невідомої суду причини, про дату, час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином. Заяви про відкладення судового засідання та про проведення судового засідання за його відсутності від нього не надходило, тому суд визнає його неявку неповажною та вважає можливим розглянути справу за його відсутності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України з урахуванням заяв представника позивача та відповідача [PERSON] про слухання справи за їх відсутності та у зв`язку з неявкою відповідача [PERSON] та третьої особи - нотаріуса Волковицького С.О. фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши доводи позовної заяви, матеріали цивільної справи, оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що заява підлягає повному задоволенню за наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як вбачається з вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків. За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження позивач (в дівоцтві - [PERSON] народилась [INFO] , її батьками є: мати [PERSON] , батько [PERSON] (а.с.10). Відповідно до копії договору купівлі - продажу від 05.05.1999 року, який був укладений на Мелітопольській міській біржі нерухомості, 1/2 частина домоволодіння [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] , яка діє від свого імені та від імені своєї неповнолітньої доньки [PERSON] (а.с.14) Відповідно до копії договору купівлі - продажу від 05.05.1999 року, який був укладений на Мелітопольській міській біржі нерухомості, домоволодіння [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] , яка діє від свого імені та від імені своєї неповнолітньої доньки [PERSON] на праві спільної сумісної власності в рівних частках (а.с.15). 31 серпня 2002 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , після чого прізвище позивача « [PERSON] » було змінено на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 31.08.2002 року (а.с.11). Згідно з копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 08.06.2017 року, [INFO] помер батько позивача [PERSON] (а.с.12). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з частки домоволодіння [ADDRESS] та частки домоволодіння [ADDRESS] . Згідно довідки КП «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 609 від 02.04.2020 року, станом на 01.01.2013 року право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано: 1/2 частка за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.05.1999 року № 0136/2058, посвідченого Мелітопольською міською біржею нерухомості; 1/2 частка за [PERSON] на підставі свідоцтва по право на спадщину від 27.11.2002 року № 2000, посвідченого державним нотаріусом Мелітопольської державної нотаріальної контори. Право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.05.1999 року № 0137/2059, посвідченого Мелітопольською міською біржею нерухомості (а.с.24). Після 01.01.2013 року перереєстрація права власності на вищевказані об`єкти нерухомості не здійснювалося, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 207399728 та №207399929 від 23.04.2020 року (а.с.25,26). Відповідно до копії довідки № 442 від 31.03.2020 року, виданої Вознесенською сільською радою, [PERSON] , [INFO] був зареєстрований по день смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] та разом з ним проживали та були зареєстровані дружина - [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] (а.с.22). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року. Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до статті 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Відповідно до ст.12 Закону України «Про власність», в редакції чинній на момент укладення договору купівлі-продажу, громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР 1963 року передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно зі ст.15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. У період укладання спірного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статями 224,227 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу будинку (квартири) повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі ст.15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. Таким чином, суперечливі норми законодавства призвели до того, що укладений позивачем договір купівлі-продажу та зареєстрований товарною біржею не був посвідчений у нотаріальному порядку. Крім того, у відповідності до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про врегулювання сплати державного мита при відчуженні об`єктів нерухомого майна» №1030 від 13.08.1996 року, яка діяла на момент укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 04.06.1998 року, будь-які угоди про відчуження об`єктів нерухомого майна, які укладаються на біржах, в агентствах нерухомості тощо, прирівнюються до нотаріального посвідчення цих договорів. Відповідно до вимог ч.2 ст.47 ЦК УРСР, яка діяла під час укладання спірного правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У цьому аспекті слід, також, зауважити, що рішенням ЄСПЛ від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи. Згідно встановлених судами фактичних обставин продавець [PERSON] передала [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені своєї неповнолітньої доньки [PERSON] 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] та домоволодіння [ADDRESS] , а [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені своєї неповнолітньої доньки [PERSON] сплатили гроші за придбане майно. Дані договори зареєстровано в Мелітопольській міській біржі нерухомості за № 0136/2058 та № 0137/2059. Отже, судом встановлено, що при вчиненні договорів купівлі-продажу спірних домоволодінь дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності відбувся, сторони договорів мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу зазначених будинків, на ім`я сторін були видані реєстраційне посвідчення на право приватної власності та технічні паспорти на вказані домоволодіння. Отже, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України на момент його вчинення. Таким чином, сторони виконали свої зобов`язання в повному обсязі, угода оформлена в письмовій формі, зареєстрована в бюро технічної інвентаризації, але не посвідчена нотаріально, як того вимагала стаття 227 ЦК УРСР. Законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання такого договору на товарній біржі. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок під час розгляду подібного спору Верховний Суд зробив у постанові від 12 вересня 2018 року в справі № 522/50/16-ц. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як вбачається з вимог ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. (стаття 1218 ЦК України. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини є день смерті особи. Відповідно до ч.1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини. Позивач, відповідно до ст. 1261 ЦК України, відноситься до спадкоємців першої черги, оскільки є донькою спадкодавця. Як вбачається з копії спадкової справи №95/2017, яка була розпочата 06.12.2017 року, позивач 06.12.2017 року звернулась до приватного нотаріуса Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області Волковицьким С.О. з заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] . Позивач [PERSON] про відмову від спадщини не заявляла (а.с. 137-138). Відповідач [PERSON] , яка є дружиною померлого [PERSON] , та яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, протягом стоку, встановленого ст.. 1270 ЦК України, заявила відмову від спадщини (а.с. зворот 142 -143). Згідно з ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] дійсно є спадкоємицею першої черги після смерті [PERSON] , оскільки є донькою спадкодавця, а також є такою, що прийняла спадщину. Відповідно до постанови від 30.03.2020 року № 94/02-31, приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області Волковицьким С.О., було відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, оскільки нотаріусом встановлено, що однією із сторін договорів купівлі-продажу, зареєстрованих Товариством з обмеженою відповідальністю «Мелітопольська міська біржа нерухомості» 05.05.1999 року за реєстраційними номерами №№ 0136/2058, 0136/2059 відповідно, виступали [PERSON] та [PERSON] , які діяли від свого імені та від імені своєї неповнолітньої доньки - [PERSON] - в якості покупців, в той час, коли неповнолітня особа за обсягом своєї цивільної дієздатності не може бути членом біржі, тому видати свідоцтво про право на спадщину на частки домоволодінь, що були придбані [PERSON] за вказаними біржовими договорами, що були укладені з порушенням законодавства, не має можливості, і вирішення питання щодо визнання дійсними вказаних договорів купівлі-продажу можливо лише в судовому порядку (а.с.27). Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду. Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя та ефективного вирішення порушених прав особи як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Стаття 1 Першого протоколу, яка має головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном («Sovtransavto Holding v. Ukraine» п. 96, «Broniowski v. Poland» п. 143, «Oneryildiz v. Turkey» п. 134, «Pгduraru v. Romania» п. 88). За певних обставин стаття 1 Першого протоколу може вимагати певних заходів, необхідних для захисту права власності, навіть у випадку, коли йдеться про спір між фізичними або юридичними особами («Zolotas v. Greece № 2» п. 41). Ураховуючи встановлені судом обставини щодо укладення договорів купівлі-продажу від 5 травня 1999 року, його реєстрації та виконання сторонами їх умов, враховуючи, що єдиним спадкоємцем майна після померлого [PERSON] є його донька [PERSON] , яка звернулась до суду із позовними вимогами про визнання дійсними договорів купівлі-продажу та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, саме у зв`язку із неможливістю одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, суд приходить до висновку, що у даній справі спадкові права [PERSON] підлягають судовому захисту, оскільки, враховуючи фактичні обставини даної справи, остання позбавлена права захистити відповідні права у позасудовому порядку. Аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають повному задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved