Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей виконкому Металургійної районної ради про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним. В обґрунтування позову зазначила, що 02.02.1999 року між нею та [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені неповнолітньої [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Даний договір був зареєстрований на товарній біржі «Новый Век» за № 1-87 та виконаний сторонами у повному обсязі. 01.03.1999 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на цю квартиру в «БТІ». На даний час вона бажає продати квартиру, однак в нотаріальній конторі їй повідомили про неможливість вчинення будь-яких дій, в наслідок того, що договір був зареєстрований на товарній біржі та не був посвідчений нотаріально. Тому просить суд визнати дійсним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS], зареєстрований 22.02.1999 року на товарній біржі «Новый Век», укладений між [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені неповнолітньої [PERSON] та між [PERSON]. Представник позивача [PERSON] до суду не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Проти заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання, будучи належним чином повідомленні про час та місце розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації на офіційному веб-порталі судової влади України, до суду не з'явились. Причини неявки суду не повідомили. Правом на відзив не скористались. Представник третьої особи [PERSON] до початку судового засідання надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, вважає такими, що не порушують майнового права [PERSON]. Суд, вважає за необхідне ухвалити заочне рішення у відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи викладене, суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з'ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.02.1999 року між [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені неповнолітньої [PERSON] та між [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS], який було зареєстровано на товарній біржі «Новый Век» за № 1-87 (а.с. 37). З довідки Криворізького міського бюро технічної інвентаризації від 01.03.1999 року вбачається, що квартира [ADDRESS], зареєстрована за [PERSON] (а.с. 38). Розпорядження голови обласної державної адміністрації від 19 травня 2016 року № Р-223/0/3-16 «Про перейменування топонімів у населених пунктах області» вулицю «Орджонікідзе» змінено на вулицю «Криворіжсталі». Оскільки спірний договір купівлі-продажу квартири укладено сторонами 22.02.1999 року, тому до даних правовідносин необхідно застосувати норми матеріального права, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР в редакції 1963 року та Закону України «Про товарну біржу» №1954-12 від 10.12.1991 року (в редакції чинної на час виникнення правовідносин). Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними умовами є ті умови договору, які визнані такими за Законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін було досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено було ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» № 1956-ХІІ від 10.12.1991 р., згідно ч. 2 якої угоди, зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених в законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про власність» власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Відповідно до положень ст. 12 ЗУ «Про власність» праця громадян є основою створення i примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані в ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м. Рим 04 листопада 1950 року, що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року, яка є складовою її правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України. Ця норма міжнародної Конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головними з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (статті 13, 14, 41). Таким чином судом встановлено, що в даному випадку договір купівлі-продажу квартири, який укладений 22 лютого 1999 року між сторонами на товарній біржі «Новый Век», відповідав волі сторін, умови договору ними виконані в повному обсязі, договір пройшов відповідну державну реєстрацію, тому є підстави для визнання його дійсним відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки угода може бути визнана дійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Судом встановлена наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди дійсною і настання певних юридичних наслідків. На підставі викладеного,

Outcome: approved