Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

Позивач звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, в обґрунтування якого посилалась на те, що 28 січня 2014 року [PERSON] став винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої було пошкоджено приміщення продуктового павільйону, орендатором якого є позивача, а також товар, що знаходився в павільйоні, належний позивачу. У зв'язку з зазначеним позивач просила суд стягнути з відповідача 32 308,97 грн. матеріальної шкоди, 3 000,00 грн. моральної шкоди, 2 000,00 грн. витрат на правову допомогу, а також витрати по сплаті судового збору (а. с. 2-9). У судовому засіданні від 25 листопада 2014 року до участі в розгляді даної цивільної справи в якості співвідповідача було залучено ПрАТ «СК «Дніпроінмед» (а. с. 78-79). Представник позивача у судовому засідання позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення. Представник відповідача ПрАТ «СК «Дніпроінмед» у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, приймав участь у судовому засіданні від 29 січня 2015 року, в якому надавав пояснення з приводу заявлених позовних вимог, надав письмові заперечення проти позову (а. с. 83-85). Вислухавши пояснення осіб, що приймали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали даної цивільної справи, судом були встановлені наступні факти: Так, судом було встановлено, що [PERSON] 19 березня 2013 року о 16 годині 40 хвилин, керуючи транспортним засобом «Volkswagen Jetta» д/н [NUMBER], рухався по пр. Гагаріна, зі сторони вул. Сірко, у напрямку вул. Феодосієвської в м. Дніпропетровську, де повертаючи ліворуч на вул. Телевізійну в м. Дніпропетровську при зеленому сигналі основного світлофора не надав перевагу в русі транспортному засобу «Subaru Іmpreza» під керуванням водія [PERSON], який рухався в зустрічному напрямку, внаслідок чого скоїв зіткнення з вищезазначеним транспортним засобом. Своїми діями [PERSON] порушив п. 16.6 Правил дорожнього руху України, спричинивши матеріальний збиток та механічні пошкодження зазначеним транспортним засобам, а також тілесні ушкодження отримав [PERSON] Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2014 року [PERSON] був визнаний винним у скоєнні даної дорожньо-транспортної пригоди (а. с. 17). З довідки від 05 квітня 2013 року, виданої Дніпропетровським міським управлінням ГУ МВС України в Дніпропетровській області, вбачається, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобілів [NUMBER] «Subaru Іmpreza» д/н [NUMBER], яка мала місце 19 березня 2013 року, був пошкоджений магазин, що розташований за адресою: [ADDRESS] (отримав пошкодження фасаду, а також торгівельного обладнання) (а. с. 18). Судом встановлено, що торгівельний павільйон, що розташований по [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] (а. с. 16), з якою ПП [PERSON] укладено договір оренди № 04/13 від 01 січня 2013 року щодо оренди вказаного приміщення (а. с. 19-20, 21). Також судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Volkswagen Jetta» д/н [NUMBER] застрахована ПрАТ «Дніпроінмед» на підставі полісу АЕ 2029393 від 30 листопада 2012 року (а. с. 45). Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Конституції України, нормами Цивільного кодексу України . Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Частинами 1 та 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способом захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Згідно з ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст.. 6 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Згідно з положеннями п. 22.1 ст. 22 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Згідно ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності та вирішуючи позовні вимоги позивача до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди суд вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні як у недоведених та необґрунтованих. Роблячи такий висновок суд виходить з того, що до суду з позовом про відшкодування матеріальних збитків, які були завдані, в тому числі пошкодженням торгівельного павільйону, звернувся не власник цього майна [PERSON], а ФОП [PERSON], яка є орендарем пошкодженого приміщення. При цьому, надані стороною позивача рахунок-фактуру № В-12 від 29 березня 2013 року (а. с. 24) за обшивку пластиком приміщення (стелі та стелі), встановлення вхідної метелопластикової двері та кахельної укладки підлоги, акт № ОУ-0000015 здачі-приймання робіт (надання послуг) на обшивку пластиком приміщення (стелі та стелі), встановлення вхідної метелопластикової двері та кахельної укладки підлоги та квитанцію № 435 від 23 березня 2013 року на купівлю кондиціонера (а. с. 26) суд оцінює як неналежні та недопустимі докази по цій справі з огляду на відсутність підтверджень фактичної сплати за проведення відповідних робіт, а також з огляду на ненадання доказів того, що в пошкодженому внаслідок ДТП торгівельному павільйоні взагалі був наявний кондиціонер, а також доказів на підтвердження необхідності його заміни внаслідок пошкодження при ДТП. Крім того, не є належним та допустимим доказом акт № 1 на порчу, бій, лом товару (продовольчі товари) від 20 березня 2013 року (а. с. 23), оскільки для складання даного акту не був запрошений винуватець ДТП [PERSON], а також представник органу самоврядування, у зв'язку з чим наявні сумніви в об'єктивності зазначеної в акті інформації. Більше того, у судовому засіданні було встановлено, що відповідач повідомляв позивача про наявність страховки цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в ПрАТ «СК «Дніпроінмед», проте [PERSON] на адресу страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування не зверталась. Також суд вважає за необхідне зазначити, що для встановлення розміру матеріальної шкоди судом було задоволено клопотання сторони позивача про призначення судової будівельно-технічної (будівельно-оціночної) експертизи, яка не була проведена через не оплату заявником такої експертизи - позивачем по справі, послуг експерта; в подальшому сторона позивача не наполягала на проведенні експертизи, у зв'язку із чим дійти однозначного висновку про розмір заподіяної шкоди не вбачається можливим. Слід також вказати,що положеннями ст. 7 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» проведення оцінки майна є обов'язковим у випадку визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Визначаючи розмір моральної шкоди суд враховує роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (із змінами та доповненнями внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5), згідно з яким ця шкода визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Вирішуючи вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди суд виходить з того, що внаслідок ДТП позивачу була завдана моральна шкода, яка полягає у втраті душевного спокою, перебуванні у стані стресу, витраті часу та зусиль для відновлення нормальної роботи магазину, таким чином суд вважає можливим позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково, стягнувши з відповідача [PERSON] як винуватця дорожньо-транспортної пригоди на користь позивача у рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000, 00 грн. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 2 000,00 грн., суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині, оскільки позивачем не було надано належних доказів фактичної сплати вказаних грошових коштів, при цьому суд також врахував не надання стороною позивача документів на підтвердження повноважень представника інтересів позивача як адвоката або фахівця в галузі права як це передбачено ч. 1 ст. 84 ЦПК України. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, враховуючи результат розгляду справи, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь ФОП [PERSON] в рахунок повернення витрат по сплаті судового збору за вимоги про відшкодування моральної шкоди - 200,00 грн., та достягнути з даного відповідача на користь держави судовий збір у сумі 43,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial