Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-21 00:00:00

Позивач, звернувшись з цим позовом до суду, просила: розірвати шлюб укладений між нею та відповідачем, який був зареєстрований 09 липня 2013 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по Березівському району Березівського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, а.з. №54; стягувати з [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 3 000 гривень з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову; судові витрати покласти на відповідача. На обґрунтування поданого позову позивач посилалась на те, що їхня родина розпалась остаточно і її збереження не можливо, та суперечить її інтересам. Також зазначала, що має від відповідача дитину і на її утримання їй не вистачає грошей, які вона бажає отримати примусово. Розмір аліментів визначала виходячи з потреб дитини. Представник позивача позов підтримала в повному обсязі, просила розгляд справи проводити за їх відсутності, про що надіслала заяву відповідного змісту. Відповідач позовні вимоги визнав частково, був згодний на сплату аліментів на утримання доньки у розмірі 2 000 гривень, посилаючись на відсутність постійної роботи та мінливі і не регулярні вимоги. Також, відповідач просив суд справу розглядати за його відсутності про що подав заяву відповідного змісту. Судом встановлено наступне. 09 липня 2013 р. був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що було зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби поБерезівському району Березівського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №54, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 09 липня 2013 р.. Після одруження прізвище подружжя [PERSON] . [INFO] у подружжя народилася дочка [PERSON] , що було зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби поБерезівському району Березівського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №366, свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 24 жовтня 2013 р.. Сторони по справі зареєстровані за однією адресою по [ADDRESS] . Відповідач офіційно не працює, має мінливий не регулярний дохід. Вивчивши матеріали справи, на підставі представлених доказів та доведення перед судом їх переконливості суд дійшов до висновку що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, виходячи з встановленого судом позивач не дотримався положень наведеної норми та не надала жодних підтверджень своїх доводів на обґрунтування розірвання шлюбу. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На обґрунтування позовної вимоги про розірвання шлюбу позивач зазначала що їх стосунки погіршились, сім`я розпалась, що на її думку є підставою для розірвання шлюбу. Однак, суду не надано жодних доказів на підтвердження посилань позивача на обґрунтування підстав розірвання шлюбу. Так, позивачем не доведено що подружжя проживає окремо, відсутні посилання на час припинення спільного проживання. Навпаки, як вбачається зі змісту позовної заяви сторони зареєстровані разом за адресою по [ADDRESS] . При цьому посилання позивача на фактичне проживання по [ADDRESS] не підтверджено належними доказами, а тому не може бути судом враховано як підтвердження окремого проживання поружжя. Також, у поданому позові та матеріалах цивільної справи відсутні належні докази на підтвердження припинення подружжям особистих стосунків та ведення спільного господарства. Будь-яких інших обставин які впливають на прийняття судом рішення в частині розірвання шлюбу у судовому засіданні не встановлено. Виходячи з наведеного, та оскільки позивачем не надано жодних доказів, які підтверджують, що сім`я розпалась остаточно і що її збереження є неможливим, то підстав для задоволення поданого позову в цієї частині не вбачається. В частині позовних вимог про стягнення аліментів суд вважає наступне. Принцип 2 Декларації прав дитини 1959 року та Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки, особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Під інтересами дитини треба розуміти забезпечення умов, необхідних для її повноцінного фізичного, психічного і духовного розвитку, що є неодмінним атрибутом належного сімейного виховання. Відповідно до ч.1,2 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ч.1,3 ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України за № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі М.С. проти України, при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у як найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Під час вирішення такої категорії справ судам слід керуватись ст.51 Конституції України яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. При цьому, обов`язок утримувати дітей не залежить від перебування сторін у шлюбі. Таким чином і відповідач зобов`язаний утримувати свою дочку, не залежно від перебування у шлюбі з позивачем. Згідно до положень ч.3 ст.181 СК України кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Як було встановлено у судовому засіданні відповідач не працює та має мінливий не регулярний дохід, у зв`язку з чим аліменти з нього повинні бути стягнені у твердій грошовій сумі. Згідно ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів не може бути меншим ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2020 р.», прожитковий мінімум для дитини віком від 6-ти до 18-ти років, станом на 01 січня 2020 р. складає 2 218 гривень. За таких обставин, оскільки законодавчо встановлений прожитковий мінімум для дитини відповідного віку становить 2 218 гривень, а батьки мають не тільки рівні права по вихованню, але і по утриманню дитини, то суд приходить до висновку що 2 000 гривень, які згоден сплачувати відповідач відповідає законодавчо визначеним умовам в частині його участі по утриманню дитини. Відповідно до ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць Згідно ст.191 СК України аліменти за рішенням суду стягуються з дня пред`явлення позову. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору при пред`явлені позову по стягненню аліментів, то згідно ч.1 ст.142 ЦПК України з відповідача у дохід держави повинні бути стягнені відповідні судові витрати пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial