Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсними: 1) договір дарування 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS], який був укладений 06.10.2012 між [PERSON] та [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №2-2700; 2) договір довічного утримання, укладений між [PERSON] та [PERSON] 27.10.2012 за №2-2966; 3) договір довічного утримання, укладений між [PERSON] та [PERSON] 27.10.2012 за № 2-2974. Також позивач просила визнати за нею право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначено, що 28.05.2017 померла бабуся позивача [PERSON], а 05.10.2017 помер батько позивача [PERSON]. [PERSON] і [PERSON] мешкали та були зареєстровані в [INFO] (раніше вул. Ватутіна) в м. Черкаси, яка належала на праві приватної власності [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності № 6455, виданого органом приватизації Придніпровського районного виконавчого комітету м. Черкаси 20.04.1994 та зареєстрованого КП «ЧООБТІ» за № 531. 30.05.2007 [PERSON] склала в інтересах свого сина [PERSON] заповіт, яким на випадок своєї смерті заповіла йому все своє майно. 06.10.2012 [PERSON] подарувала 1/2 частину належної їй на праві приватної власності [ADDRESS] [PERSON], тому йому, згідно Договору дарування, посвідченого Другою [PERSON] державною нотаріальною конторою 06.10.2012 за № 2-2700 та зареєстрованого у КП «ЧООБТІ» за № 531 належала 1/2 частка. Після смерті бабусі та батька залишилось спадкове майно, яке складається з квартири № [ADDRESS]. 13.10.2017 позивач, як спадкоємець першої черги, надала заяву приватному нотаріусу [PERSON] про прийняття спадщини після смерті свого рідного батька [PERSON]. 20.10.2017 вона ж, як спадкоємець за правом представлення, надала заяву приватному нотаріусу [PERSON] про прийняття спадщини після смерті її рідної бабусі [PERSON]. Разом з тим, за життя [PERSON] та [PERSON] у 2012р. уклали з відповідачкою [PERSON] та [PERSON] договори довічного утримання. При цьому [PERSON] мав психічне захворювання, внаслідок чого від його імені діяла [PERSON] на підставі довіреності. Проте, вказана довіреність була оформлена 06.10.2012 та посвідчена ще до того, як у [PERSON] зявилась власність у вигляді 1/2 частки спірної квартири. 27.10.2012 [PERSON] підписала з [PERSON] та [PERSON] договір довічного утримання за № 2-2966, який також був посвідчено державним нотаріусом Другої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON], вдома за адресою: [ADDRESS] о 10.30год. у звязку з її хворобою та похилим віком, про що зазначено в тексті вказаного Договору. За змістом вказаного Договору, [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони, уклали цей договір про те, що [PERSON] передає у власність [PERSON], [PERSON], належну їй 1/2 частину трикімнатної квартири № [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] та [PERSON] зобовязалися довічно повністю утримувати [PERSON], забезпечувати її харчуванням, доглядом, необхідною допомогою, утримувати квартиру в належному стані, в разі смерті зобовязалися її поховати. Через 10 хв. в цей же день за цією ж адресою, у звязку з хворобою [PERSON], нотаріусом Другої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON] було посвідчено Договір довічного утримання за № 2-2974, за яким [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони, уклали цей договір про те, що [PERSON] передає у власність [PERSON], [PERSON] належну йому 1/2 частину трикімнатної квартири № [ADDRESS]. [PERSON] та [PERSON] зобовязалися довічно повністю утримувати [PERSON], забезпечувати його харчуванням, доглядом, необхідною допомогою, утримувати квартиру в належному стані, в разі смерті зобовязалися його поховати. Після укладення та підписання вищевказаних договорів відповідач [PERSON] та [PERSON] не турбувалися ні про утримання ні про догляд [PERSON] і [PERSON]. [PERSON] самотужки продовжувала доглядати та утримувати свого безпорадного сина [PERSON] поки не звернулася до позивачки у жовтні 2016 року. Тоді позивач почала доглядати бабусю і батька, яких після їх смерті поховала. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.02.2016 задоволено позовні вимоги [PERSON] та розірвано договір довічного утримання від 27.10.2012 в частині укладення між [PERSON] та [PERSON]. Визнано за [PERSON] право власності на 1/4 частину квартири за адресою: [ADDRESS]. Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10.03.2016 розірвано договір довічного утримання від 27.10.2012 в частині укладення договору між [PERSON] та [PERSON], та визнано за [PERSON] право власності на 1/4 частину квартири за адресою [ADDRESS]. Право власності на вищевказану квартиру, визнане судом за [PERSON] та [PERSON], так і не було зареєстровано ні ними особисто ні їх представниками. 26.06.2017 до Придніпровського суду м. Черкаси позивачем було подано заяву про визнання її батька [PERSON] недієздатним та про призначення її його опікуном. Ухвалою судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30.06.2017 було відкрито провадження. Призначена і виконана судово-психіатрична експертиза. 19.10.2017 повинен був відбутися судовий розгляд, але 05.10.2017 [PERSON] помер. Вважає, що її батько [PERSON], хоча і не був визнаний в передбаченому законом порядку недієздатною особою, але внаслідок тривалої та прогресуючої психічної хвороби не міг розуміти своїх дій, на час укладення та посвідчення оскаржуваних нею Договорів, а саме 06.10.2012, 27.10.2012. А тому, відповідач [PERSON], уклавши з її бабусею [PERSON] та батьком [PERSON] договори довічного утримання, незаконно заволоділа часткою спірної квартири, скориставшись тяжкими обставинами [PERSON], яка будучи непрацездатною утримувала себе і свого непрацездатного фізично та психічно хворого сина, який з 1981 року мав діагноз «прогресуюча шизофренія з неврозоподібним синдромом», був визнаний інвалідом II групи «безтерміново» та потребував стороннього догляду. Договори було укладено на вкрай невигідних для неї умовах (догляд, утримання, допомога, визначені лише в розмірі 500 грн.). Позивач є єдиною спадкоємицею після смерті свого батька [PERSON] та в порядку представлення - єдина спадкоємиця після смерті своєї бабусі [PERSON] та вважає, що Договори довічного утримання, укладені між відповідачем [PERSON] і [PERSON] та відповідачем [PERSON] та [PERSON] порушують її законні права та інтереси, тому вона звернулась до суду з зазначеним позовом. Ухвалою суду від 06.12.2017 відкрито провадження у справі. 17.01.2018 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому [PERSON] зазначила, що повністю визнає позовні вимоги, але заперечує проти покладання на неї судових витрат /а.с.68/. Під час підготовчого провадження позивач надала письмову заяву від 31.01.2018, в якій зазначила, що від стягнення з відповідачки судових витрат відмовляється /а.с.72/, а також заяву від 12.03.2018, в якій просила позовні вимоги в частині визнання договору дарування 1/2 квартири № [ADDRESS] (Ватутіна) в Черкаси залишити без розгляду, в решті позовні вимоги підтримала та просила задовольнити /а.с.86/. В судовому засіданні під час підготовчого провадження, що мало місце 12.03.2018р., позивач заявила, що підтримує уточнені позовні вимоги в повному обсязі та наполягає на їх задоволенні. Відповідач заявила суду, що визнає позовні вимоги в повному обсязі та підтримує свою позицію, викладену в письмовій заяві у формі відзиву. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, але надав заяву від 20.12.2017, в якій просив справу слухати без його участі. У звязку з необхідністю уточнення кола відповідачів в підготовчому засіданні було оголошено перерву за клопотанням позивача до 17.04.2018р.. В судове засідання 17.04.2018р. учасники справи не зявились, проте надали письмові заяви, в яких просили провести розгляд справи без їх участі. При цьому позивач зазначила, що підтримує уточнені позовні вимоги, а відповідач визнає позов в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про можливість ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК у звязку з визнанням позову відповідачем. За наслідками підготовчих дій судом достовірно встановлено та обєктивно підтверджується матеріалами цивільної справи, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № 6455 від 20.04.1994 [PERSON] була власником квартири за адресою: [ADDRESS] /а.с.29/. 06.10.2012 вона подарувала 1/2 частку квартири своєму синові, [PERSON], що підтверджується договором дарування /а.с.16/ 27.10.2012 між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] був укладений договір довічного утримання, який посвідчений державним нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори [PERSON] за № 2-2966 /а.с.17/. Відповідно до умов зазначеного договору [PERSON] передала у власність [PERSON] та [PERSON] належну їй на праві власності 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS], тобто по 1/4 частини квартири кожному, а [PERSON] та [PERSON] зобов'язалися довічно повністю утримувати її, забезпечувати харчуванням, доглядом, необхідною допомогою, утримувати квартиру в належному стані, в разі смерті поховати її. Щомісячна вартість матеріального забезпечення становить 500,00 грн. 27.10.2012 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] був укладений аналогічний за змістом договір довічного утримання, який посвідчений державним нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори [PERSON] за № 2-2974 /а.с.18/. Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.02.2016 розірвано договір довічного утримання від 27.10.2012 в частині укладення між [PERSON] та [PERSON]. Визнано за [PERSON] право власності на 1/4 частину квартири за адресою: [ADDRESS] /а.с.23/. Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10.03.2016 розірвано договір довічного утримання від 27.10.2012 в частині укладення договору між [PERSON] та [PERSON]. Визнано за [PERSON] право власності на 1/4 частину квартири за адресою [ADDRESS] /а.с.20-22/. Отже, на теперішній час фактично право власності на спірну квартиру розподілено наступним чином: [PERSON] та [PERSON] по 1/4 частці (не зареєстровані в Державному реєстрі прав на нерухоме майно), [PERSON] 1/2 частка (зареєстрована у встановленому законом порядку /а.с.30-33/). Натомість укладання договорів довічного утримання між [PERSON] та [PERSON], з одного боку, та [PERSON] з іншого, відбулось з порушенням засад волевиявлення з боку відчужувачів, тобто вимог ч.3 ст.203 ЦК, оскільки такі договори укладені відчужувачами під впливом тяжких для них обставин (тяжка хвороба відчужувачів, гостра потреба в матеріальній допомозі) і на вкрай невигідних умовах (очевидна непропорційність розміру блага, що втрачають/набувають сторони за договором довічного утримання), що згідно ч.1 ст.233 ЦК є підставою для визнання таких правочинів недійсними. Недійсність правочинів з відчуження права власності на спірну квартиру за договорами довічного утримання має наслідком відновлення права власності у відчужувачів, а отже таке право автоматично входить до складу спадщини [PERSON] та [PERSON]. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], яка є бабусею позивачки, 28.05.2017 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 30.05.2017 /а.с.7/. За життя нею було складено заповіт від 30.05.2017р, за яким вона заповідала все своє майно своєму синові [PERSON] /а.с.15/. Згідно ст.1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а тому після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно у вигляді 1/2 частини спірної квартири Частиною 1 ст.1269 ЦК передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Проте [PERSON] не прийняв у встановленому законом порядку спадщину після смерті [PERSON], оскільки помер 05.10.2017р. до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 06.10.2017 /а.с.12/. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частки спірної квартири. З інформативних довідок приватного нотаріуса [PERSON] від 16.04.2018 за № 141/01-16 вбачається, що після смерті [PERSON], щодо оформлення спадкових прав на майно померлого 13.10.2017 було подано заяву про прийняття спадщини лише однією особою донькою померлого [PERSON], як спадкоємцем першої черги, внаслідок чого заведено спадкову справу ;№23-2017. Крім того, 24.11.2017 [PERSON] також подала заяву щодо оформлення спадкових прав на майно померлої [PERSON], внаслідок чого було заведено спадкову справу №28-2017. Отже після смерті [PERSON]Ф, та [PERSON] з заявою про прийняття спадщини звернулась лише одна особа - [PERSON], яка відповідно є єдиним спадкоємцем майна обох померлих спадкодавців. Відповідно до ст.1276 ЦК, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обовязкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини, померлого, переходить до його спадкоємців на загальних підставах протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, становить менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Згідно ч.1 ст.1297 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Натомість ч.3 ст.1296 ЦК передбачено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено обовязок проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. А зі змісту ч.4 ст.334 ЦК вбачається, що не проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, є підставою вважати, що таке право не виникло. Разом з тим, за змістом ст.328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК). Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. На теперішній час позивач реалізувала своє право на прийняття спадщини після смерті [PERSON] та [PERSON], але через відсутність державної реєстрації права власності спадкодавців, позивач позбавлена можливості зареєструвати своє право на спадкове майно, що є фактично порушенням законних інтересів позивача, яке виникло, зокрема, внаслідок укладання та реєстрації оспорюваних договорів довічного утримання з відповідачем, яка на теперішній час зареєстрована як власник спірної квартири. Тож фактично позивач набула право на набуття у власність спірної квартири в порядку спадкування, але позбавлена можливості реалізувати таке право, отримати відповідний документ, що його підтверджує та здійснити державну реєстрацію такого права. Згідно ст. 392 ЦК власник майна може пред'явити позов про визнання його право власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тож спір між сторонами виник з договірних правовідносин, а також стосується відносин щодо набуття права власності, що регулюється нормами Цивільного кодексу України. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК). Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК). Відповідно до положень ст.13 ЦПК цивільне судочинство ґрунтується на принципі диспозитивності, відповідно до якого сторони розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною четвертою статті 206 ЦПК передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оцінивши обставини справи, суд дійшов висновку, що визнання відповідачем позову не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб та не суперечить вимогам ст.ст.215, 216, 233, 236, 328, 392, 1223, 1261, 1276, 1296 ЦК, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про судові витрати, суд враховує клопотання позивача про відсутність потреби відшкодовувати понесені нею судові витрати за рахунок відповідача. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК та ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Судові витрати позивача складаються з судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду. Позивачем при подачі позову було сплачено судовий збір по вимогах немайнового характеру (визнання трьох договорів недійсними) в сумі 1920грн /а.с.1/ та вимозі про визнання права власності на спадкове майно 1473грн /а.с.2/. Враховуючи, що позовні вимоги в частині визнання договору дарування 1/2 частини квартири, укладеного 06.10.2012 між [PERSON] та [PERSON], за заявою позивача залишено без розгляду, то судовий збір відносно цієї вимоги (640грн) не підлягає поверненню (п. 4 ч. 1 ст. 7 Закон у України «Про судовий збір»). Щодо іншої частини судових витрат (2753грн), то враховуючи положення ст.ст.11, ч.3 ст.141, ч.1 ст.142 ЦПК, беручи до уваги процесуальну поведінку учасників справи та обставини, що передували зверненню позивача до суду,

Outcome: approved