Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила нижчевикладене. З 1980 по 2009 роки, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 09.09.2004 позивач придбала квартиру [ADDRESS], право власності на 1/2 частини якої, було визнано за відповідачем згідно рішенням суду від 31.10.2012. Витрати на утримання всієї квартири позивач несе самостійно. В даній квартирі ніхто не проживає та не зареєстрований. Рішенням суду від 13.10.2016 з відповідача на користь позивача вже було стягнуто 1/2 частку витрат на утримання квартири за період з липня 2015 року по червень 2016 року включно. Між тим, за період з липня 2016 року по червень 2017 року в рахунок оплати за надані комунальні послуги, позивачем самостійно сплачено: за опалення - 7000,00 грн., за утримання будинку та прибудинкової території 3700,00 грн., за воду 1100,00 грн., а всього 11800,00 грн. Таким чином, позивач посилаючись на ст. 360 ЦК України, п. п. 35, 41, 42 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою КМУ № 572 від 08.10.1992, вважала, що з відповідача підлягає стягненню половина суми від сплаченої нею вартості наданих комунальних послуг. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач вважав, що позивач повинна нести витрати на дану квартиру у повному обсязі, оскільки остання користується всією квартирою вцілому. 16.11.2017 у даній справі відкрито провадження та призначено судове засідання. За клопотаннями сторін судові засідання були неодноразово відкладені. Після чого, відповідачем було надано до канцелярії суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи, заслухано пояснення позивача, згідно яких остання зазначила, що в спірній квартирі постійно проживає спільний її з відповідачем син, а також, періодично, вона сама. 10.01.2018 у судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши пояснення позивача, було встановлено наступне. [PERSON] про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5026815 від 12.10.2004, квартира [ADDRESS] є вцілому власністю позивача станом на дату виготовлення відповідного витягу. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2012, залишеним без змін, у відповідній частині, ухвалами апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.01.2013 Вищого спеціалізованого суду України від 15.04.2013, за відповідачем визнано право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] (а.с.7-10, 27-30, 31-32). На підтвердження понесення витрат з оплати комунальних послуг позивачем надано копії квитанцій з липня 2016 року по червень 2017 року, сплачені в рахунок оплати за опалення, утримання будинку та прибудинкової території, воду (а.с.11-14). Відповідно до довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 9268 від 03.10.2017, за адресою спірної квартири, наявна інформація про незареєстрованого власника [PERSON] (а.с.33). Розглянувши позовні вимоги, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши та оцінивши їх у сукупності, суд враховує наступне. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України\~право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Питання набуття права власності, обов'язки власника та його права щодо нерухомого майна регулюються цивільним законодавством, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. За ч. 2 ст. 331 ЦК якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту такої реєстрації. Зі змісту зазначених норм убачається, що право власності на нерухоме майно виникає в особи з моменту його державної реєстрації. Даний висновок кореспондується із п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» де однією із підстав державної реєстрації визначено рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Таким чином, рішення суду, що набрало законної сили, про визнання права власності та інших речових прав на нерухоме майноє підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У відповідності до зазначених приписів необхідно зазначити, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що відповідає п. 1 ч. 1 ст. 2 зазначеного вище закону. Проте, на підтвердження виникнення права власності на 1/2 частини спірної квартири позивачем подано лише відповідні судові рішення, за якими право власності було визнано за відповідачем. Таким чином, суд враховуючи викладені вище правові норми з урахуванням наявних у справі доказів приходить до обґрунтованого висновку, що позивачем не надано доказів набуття права власності на 1/2 частину квартири відповідачем. А відтак, зазначені позивачем обставини щодо перебування у власності 1/2 частини квартири у відповідача не відповідають наявним у матеріалах справи доказам. Що ж до обставин зазначених позивачем у позові про не проживання будь-кого за вказаною адресою, то зазначене спростовуються поясненнями, наданими позивачем безпосередньо під час судового засідання. Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»: 1)комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; 2)власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку; 3)споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу; 4)виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору. [PERSON] ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобовязаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Як встановлено у судовому засіданні, а також вбачається із долучених позивачем доказів, у спірній квартирі проживає спільний син сторін, а також, періодично сама позивач, відповідач у вказаній квартирі не зареєстрований та не проживає, договорів про надання комунальних послуг не укладав, що свідчить про те, що останній не може бути визнаний споживачем послуг. Таким чином, судом встановлено, що надані в обґрунтування позову докази не свідчать ні про набуття права власності ні про споживання/користування відповідачем комунальними послугами. Між тим, суд також звертає увагу, що відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов'язаний надавати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру цін/тарифів, норми споживання, режим надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо. Втім, в обґрунтування понесення витрат на комунальні послуги позивачем надано лише квитанції зі сплати сум сплачених за комунальні послуги, в той час, як зазначені документи можуть бути належними доказами понесення витрат з оплати комунальних послуг лише за наявності відповідних рахунків про перелік наданих житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, та інше, що свідчило б було про правомірність понесених витрат, а одже, й про обов'язок понесення половини відповідних витрат за умови існування другого співвласника та/або споживача таких послуг. В зв'язку із чим, судом не встановлено порушення, не визнання права, свободи чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду позивача. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування до спірних відносин ст. 360 ЦК України, Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою КМУ № 572 від 08.10.1992, на які посилалась позивач, як на підставу для задоволення позову, оскільки відповідні норми регулюють права та обов'язки осіб, що набули статусу власника відносно нерухомого майна. \~\~ [PERSON] до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. [PERSON] положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed