Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

Позивач звернулась в суд з даним позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, зазначивши, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25.09.2019 року позовну заяву задоволено частково. Встановлено факт проживання сторін по справі однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 20 червня 2005 року по 14 жовтня 2011 року. А також визнано квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю сторін та поділено її по 1/2 частці кожному. Відповідач не дає можливості позивачу користуватися даною квартирою, відмовляється у добровільному порядку передавати їй комплект ключів від неї. Позивач є повноправним власником 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , право спільної сумісної власності на яку встановлено у судовому порядку. Позивач має намір жити і розпоряджатися зазначеною квартирою на свій розсуд, оскільки іншого житла на території України вона не має. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позові. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували в повному обсязі, зазначивши, що відповідач оскаржує в касаційному порядку вищевказане рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25.09.2019 року, а тому даний позов є передчасним. Крім того відповідач вважає, що оскільки позивач наразі проживає за кордоном, її вселення не є необхідним. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25.09.2019 року встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 20 червня 2005 року по 14 жовтня 2011 року. Визнано квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Поділено спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] , а саме визнано за [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] загальною площею 50,6 кв.м., житловою площею 29,7 кв.м. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11.03.2020 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 30 квітня 2020 року [PERSON] зареєструвала своє право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 41 Конституції України закріпила, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння . Як передбачено статтею 358 ЦК України, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Отже, усі співвласники квартири мають рівні права на користування і володіння, тобто вселення інших осіб має відбувались за взаємною згодою. Реалізація права власності однією особою не може шкодити праву власності іншої особи. Право спільної власності обмежено спеціальними нормами закону, унаслідок чого кожен із співвласників зобов`язаний реалізувати своє право власності з урахуванням прав та інтересів інших співвласників та за взаємною згодою.. Враховуючи вищевикладене, а також, що відповідачем було підтвердження факт відмови від передачі ключів від квартири позивача або її представникам, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо усунення перешкод у користуванні власністю є обґрунтованими, тому повинні бути задоволенні, та позивач має бути вселена у квартиру. Суд не приймає до уваги доводи відповідача та його представника, оскільки той факт, що позивач має право на постійне проживання в державі Ізраїль не перешкоджає їй користуватись та проживати у своїй квартирі в Україні з огляду на положення ч.6 ст.29 ЦК України, згідно до якої фізична особа може мати кілька місць проживання. Крім того, оскарження відповідачем рішення суду в касаційному порядку не зупиняє виконання цього рішення, яке набрало законної сили. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, що складаються з судового збору в розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved