Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

Позивач звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідача, про визнання кредитного договору недійсним, посилаючись на те, що між сторонами був укладений договір кредиту. На думку позивача кредитний договір укладений з порушенням вимог чинного законодавства про захист прав споживачів. При підписанні договору, відповідачем, на думку позивач, було порушено права останнього, оскільки даний договір за своїм змістом і текстом не відповідає вимогам законодавства України, інтересам та волі позивача, порушує його права та законні інтереси, що в сукупності вище наведеного тягне за собою недійсність укладеного правочину. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надавав. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. 14.05.2008 р. між позивачем та ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір № 490069286 (далі договір) /а.с. 11-18/. 17.03.2009 року сторони уклали договір про внесення змін і доповнень №1 до договору, відповідно до умов якого внесено зміни до розділу №1 «Базові умови кредитування» договору, викладено додаток № 1 до договору в новій редакції, де змінено п. 9.1. розділу № 2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб» договору. Даний договір про внесення змін і доповнень є невід'ємною частиною договору /а.с. 5/. Відповідно до умов договору відповідач надав позивачу кредит у розмірі 15534,59 доларів США строком до 14.05.1015 року зі сплатою 14,5% річних на придбання транспортного засобу, а позивач зобов'язалась сплачувати суму кредиту рівними частинами, а саме у розмірі 295,00 доларів США, 14 числа кожного місяця. Крім того позивач зобов'язалась сплачувати проценти за користування кредитом, неустойку та інші платежі передбачені договором. Позивач вважає, що дані правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», оскільки останній регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визнає механізм іх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Проте суд не погоджується з даним твердженням позивача, оскільки дані правовідносини відносяться до договірних. Договірні відносини виникають на певній економічній основі, отже, вони тісно зв'язані з відносинами власності. У відношенні свого майна власник, у даному випадку відповідач, вправі здійснювати будь-які дії, які не суперечать закону. Договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків . При цьому найважливішою вимогою є співпадання волі сторін стосовно прав і обов'язків, що виникають у них, причому воля повинна бути не тільки взаємною, але і погодженою, тобто співпадати за обсягом та змістом. Таким чином можна вважати, що оспорюваний договір був укладений за попередньою домовленістю та погодженням сторін. Договір являє собою одне із самих унікальних правових засобів, у рамках якого інтерес кожної сторони, у принципі, може бути задоволений лише за допомогою задоволення інтересу іншої сторони. Це і породжує загальний інтерес сторін в укладанні договору і його належному виконанні. Позивач стверджує, що в договорі немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, немає умов, які розділом 3 «Правил надання банками України інформації споживачу4 про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» визнані обов'язковими. Також за твердженням позивача, банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту, розрахунок проведений поверхово та не зрозуміло для споживача. Також відповідач, на думку позивача, не надав останньому в письмовій формі повної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладанням кредитного договору, що порушує вимоги чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Дане твердження позивача суд вважає неспроможним та таким, що не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки при укладенні договору вимоги чинного законодавства порушені не були, договір позивачем укладався добровільно із змістом останнього позивач була ознайомлена, позивач підписала кредитний договір та фактично його виконувала, що свідчить про погодження останньої з його умовами та відсутністю, на момент укладання договору, претензій до нього. Позивач стверджує про те, що в договорі про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору містяться умови, які є несправедливими, оскільки містять умови про зміну у витратах, враховуючи додаткові нарахування, відсоток за користування кредитними коштами збільшився, є істотний дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту договірних, що ставить в тяжке , несправедливе становище споживача в договірних зобов'язаннях. Відповідно до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладені договору та визначенні його умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. За таких обставин підстав вважати, що умови передбачені договором про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору, є несправедливими для позивача та суперечать чинному законодавству України, у суду немає. Виходячи із змісту умови, викладеної у п. 4 ч. 2 ст. 652 ЦК України, випадки ускладнення у виконанні договору не можуть мати місця, якщо потерпіла сторона прийняла на себе ризик зміни обставин. Прийняття на себе ризику зміни обставин не обов'язково повинно бути прямо відображено у договорі, такий висновок може слідувати із самого характеру та змісту зобов'язання. Оскільки посилання позивача про порушення його прав з боку відповідача не знайшли свого підтвердження, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed