Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 07.09.1991 позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] у Михайлівській сільській раді Драбівського району Черкаської області, актовий запис № 8. Від спільного шлюбу у сторін народилася донька - [PERSON] , [INFO] . 29.11.2016 рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області у справі № 697/1853/16-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. В період шлюбу сторони на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 04.07.2001, за спільні кошти подружжя, придбали житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] , що знаходиться на земельній ділянці 500 кв.м. та який оформлено на відповідача. На даний час після розірвання шлюбу [PERSON] не визнає спільне сумісне право власності [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS] , який придбаний ними в період шлюбу. Просить суд визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя - житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці 500 кв.м.; визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] та на 1/2 частину земельної ділянки на якій розташований будинок з надвірними спорудами; стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати по справі в сумі 5763,00 грн. Позивач в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила. Представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовільнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги щодо визнання житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя визнав, проте заперечував проти стягнення з нього суми витрат в розмірі 5763,00 грн., оскільки спору як такого немає. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами був зареєстрований шлюб у Михайлівській сільській раді Драбівського району Черкаської області, актовий запис № 8. Від цього шлюбу вони мають дочку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 29.11.2016 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Під час шлюбу сторони придбали житловий будинок [ADDRESS] , житловою площею 43,1 кв.м., який розташований на земельній ділянці площею 500 кв.м. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до наведеної норми права, вище вказане спірне майно є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , оскільки придбано під час знаходження сторін в шлюбі та не виключено з цивільного обороту. Згідно із ч.3 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Приймаючи до уваги докази, які свідчать про час набуття позивачкою та відповідачем спірного будинку, суд, вважає, що дійсно, він відноситься до майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Судом встановлено, що під час купівлі будинку [ADDRESS] сторони знаходились в зареєстрованому шлюбі, проживали разом, вели спільне господарство та були пов`язані спільним побутом. Крім того, між сторонами не існувало ні договору про розподіл майна, ні шлюбного контракту, тому суд визнає, що майно, яке є предметом цього спору належить сторонам в рівних частках кожному по 1/2 частині. Таким чином, виходячи з вищенаведеного та відповідно до вимог чинного законодавства, суд приходить до висновку, що за [PERSON] може бути визнанно право власності на 1/2 частку будинку [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст. 81 СК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або достовірності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст. 206 ЦПК України). Таким чином, під час судового засідання, судом повно та всебічно зясовані всі обставини справи та обставини на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, були досліджені наявні в матеріалах справи докази, а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість і доведеність позивних вимог. Що стосується вимоги про відшкодування понесених позивачем витрат при поданні позову та розгляді справи в суді суд зазначає наступне: Судові витрати підлягають розподілу згідно вимог ст. 141 ЦПК України. Відповідно ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Позивачем заявлено до стягнення 5763,00 грн. витрат, які понесені при поданні позову та розгляді справи в суді. Так, аналізуючи норми чинного законодавства та встановленні по справі обставини, враховуючи, що [PERSON] , скористалася своїм правом, на правову допомогу, та уклала договір з адвокатом, в якому зазначено обсяг та форми надання правової допомоги. Як вбачається з попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які поніс позивач вбачається, що година роботи адвоката становить 768,40 грн. та були виконані наступні роботи: - зустріч і консультація клієнта - 0,5 год. - 384,20 грн.; - вивчення наданих документів - 1 год. - 768,40 грн.; - вироблення та узгодження правової позиції - 1 год. - 768,40 грн.; - сплата судового збору - 768,40 грн.; - підготовка та подання позову до Канівського міськрайонного суду - 4 год. - 3073,60 грн. Враховуючи вимоги розумності, справедливості, складності справи, та враховуючи пояснення відповідача, у відповідності до ст. 141 ЦПК України суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача 768,40 грн. витрат на сплату судового збору та 3073,60 грн. - на підготовку та подання позову до суду адвокатом, а всього 3842,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved