Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: виконавчий комітет Камянсько-Дніпровської міської ради Запорізької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням посилаючись на те, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. В будинку крім неї зареєстрований відповідач, колишній її чоловік. 22.07.2005 року шлюб між ними розірвано і відповідач з даної квартири виїхав, забравши свої речі. Відповідач, перебуваючи зареєстрованим у її житловому будинку та не проживаючи в ньому, обмежує її право розпоряджатись своїм майном. У неї виникають додаткові незручності, на даний момент вона бажає розпорядитись своєю квартирою, але факт проживання відповідача створює для неї перешкоди. Тому позивач просить суд усунути перешкоди прав власності, визнавши [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 22.10.2018 р. прийнято позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та відкрито провадження у справі. У зазначений відповідачу строк в ухвалі від 22.10.2018 року відповідач не надав суду відзив на позовну заяву без поважних причин, на адресу суду повернулось поштове відправлення з відміткою «не проживає». Від представника третьої особи\~без самостійних\~вимог:\~виконавчого комітету\~Камянсько-Дніпровської\~міської ради\~Запорізької областіпояснень щодо позову не надійшло. У зв'язку з неподанням відповідачем відзиву на позовну заяву, суд, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, на підставі наявних в справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Перевіривши наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що позивач по справі на підставі договору дарування від 04.04.1996 року, посвідчений приватним нотаріусом Камянсько-Дніпровського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] за № 355, придбала квартиру [ADDRESS] (а.с. 7). Запорізьким бюро технічної інвентаризації 08.04.2018 року видано [PERSON] реєстраційне посвідчення на квартиру [ADDRESS] (а.с. 6). Відповідач [PERSON] зареєстрований у [INFO], що підтверджується копією довідки виконавчого комітету Камянсько-Дніпровської міської ради Запорізької області № 4922 від 01.10.2018 року (а.с. 8). Пункт 7 ст.\~92\~Конституції України встановлює, що правовий режим власності визначається виключно законами України. Статтею 41\~Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів №2,4,7, та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.\~150\~Житлового кодексу\~України громадяни, які мають у власності будинок, користуються ним і мають право розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, здавати в оренду. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав передбачених законом. Згідно ст.\~383\~ЦК України - власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання своєї родини, інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 391\~ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На підставі ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В силу приписів ст.\~321\~ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права приватної власності чи обмежений у його здійснені. Як вказано у висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16.11.2016 року (справа № № 6-709цс16) щодо застосування ст. 391 ЦК України, зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь- яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Статтею 386\~ЦК України зазначається, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Вказаний підхід до вирішення аналогічний спорів знайшов своє підтвердження також у висновках Верховного Суду України, викладених в постанові від 16 січня 2012 року (справа № 6-57цс11), в якій зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до п.1 ст.\~8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Виходячи зі змісту вказаної норми права, позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, до якого він вселився, повинен довести, що протягом як мінімум шести місяців він без поважних причин не проживає в житловому приміщенні. За таких обставин у суду відсутні підстави вважати, що факт відсутності відповідача за адресою: [ADDRESS], без поважних причин протягом шести місяців являється доведеним. Суд також зауважує, що захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Стаття ст.\~15\~ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права повязано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Отже, судовому захисту підлягають лише порушене право або інтерес особи, при чому такі порушення мають полягати у відповідних правових наслідках у вигляді зміни стану прав та обов'язків позивача або створення об'єктивних перешкод у реалізації законного інтересу відповідної особи, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки особи. Лише в такому разі позовні вимоги можуть бути задоволені. Звертаючись до суду з позовом за захистом, позивач посилався на порушення відповідачем його права вільно розпоряджатися та користуватися майном за своєю волею. Однак, позивач жодного доказу на підтвердження того, що через реєстрацію відповідача за адресою належної їй квартири створюються перешкоди реалізації її повноважень власника, не надала. Між тим, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а тим більше доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову, оскільки позивач не надала суду доказів на підтвердження того, що відповідач тривалий час (понад шість) без поважних причин не проживає у спірному приміщенні, як і доказів того, що відповідач втратив інтерес до права користування житловим приміщенням, а його протиправною поведінкою створюються перешкоди у реалізації повноважень власника. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України,

Outcome: dismissed