Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що вона є власником будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстрований [PERSON] , [INFO] , який фактично там не проживає з 05.09.2018. Разом з цим, позивач за рахунок своїх власних коштів сплачує за відповідача комунальні платежі, що нараховуються на кількість зареєстрованих осіб у будинку. Крім того, реєстрація відповідача унеможливлює оформлення субсидії, внаслідок чого відбувається порушення прав позивача. У зв`язку з чим, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивач та його представник у судовому засіданні наполягали на задоволенні позовних вимог. Законний представник малолітнього відповідача [PERSON] - [PERSON] та представник відповідача - адвокат Фустіченко А.В. у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, надавши відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що позивач є рідною бабусею малолітнього [PERSON] та за її адресою, крім дитини, зареєстрований його батько [PERSON] . Рідна бабуся примусово виселила відповідача з матір`ю зі свого будинку. Позивач вказує, що сплачує за відповідача комунальні платежі, проте жодних доказів не надає. Натомість всі комунальні послуги надаються до будинку через лічильник, тобто за фактично спожиті послуги. Єдиною комунальною послугою, що не обліковується по лічильнику є вивіз відходів, які сплачуються законним представником відповідача [PERSON] . Разом з цим, позивач сплачує комунальні послуги з урахуванням субсидії, а тому її твердження щодо неможливості її отримання є також необґрунтованими. Між тим, відповідач є малолітньою особою та не отримує доходу і при нарахуванні субсидії наявність його реєстрації не має значення. Мати відповідача [PERSON] не має власного житла та ніде не зареєстрована, а тому не має можливості зареєструвати свого сина за іншою адресою, а тому відповідач залишається зареєстрованим за місцем проживання свого батька. Представник третьої особи виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті радив судове засідання не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином, надав суду заяву, в якій просив розглянути заяву за його відсутності. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті радив судове засідання не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином, надав суду заяву, в якій просив розглянути заяву за його відсутності, при вирішенні позовних вимог взяти до уваги висновок виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, згідно з яким орган опіки та піклування заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки таке рішення призведе до порушення охоронюваних законом житлових прав малолітньої дитини. Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Цивільного кодексу України. За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку з господарчими побудовами від 22.05.2013 (а.с. 7) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 8) позивач є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Як встановлено з довідки відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Центрально-Міської райради від 13.07.2019 №5606 (а.с. 9) та акту, затвердженого головою квартального комітету № 52 (а.с. 10) за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] , [INFO] . Відповідач та його мати не проживають у вказаному домоволодінні з 05.09.2018. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується письмовими матеріалами справи [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього відповідача [PERSON] , а позивач є його бабусею. [PERSON] та малолітній [PERSON] власного житла не мають, про що свідчать інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Місцем їх фактичного проживання є адреса: [ADDRESS] . [PERSON] вважає, що факт реєстрації відповідача у будинку порушує її права та інтереси, оскільки вона несе додаткові витрати за оплату комунальних послуг. Всупереч вказаним обставинам законний представник неповнолітнього [PERSON] надала до суду квитанції про оплату комунальних послуг, з яких вбачається, що вона частково здійснювала оплату комунальних послуг за 2017, 2018, 2019 та 2020 роки. У судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] надали пояснення з яких було встановлено, що позивач примусово виселила свою колишню невістку [PERSON] та свого онука [PERSON] зі свого будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради від 02.12.2020, суд встановив, що орган опіки та піклування вважає недоцільним визнання дитини, [PERSON] , [INFO] , втратившим право користування домоволодінням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Згідно з частинами першою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків, а тому факт її непроживання у будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування житлом, у якому на законних підставах зареєстрований її батько. Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому за рахунок відповідача не компенсуються.

Outcome: dismissed