Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

Позивач звернувся у жовтні 2012 року до суду із позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх позовних вимог в позовній заяві позивач посилався на те, що 03.11.2006 року між ним та [PERSON] було укладено кредитний договір № HECFSE00000307, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 15000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 24,00% на рік з кінцевим терміном повернення - 03.11.2009 року. Вимоги до відповідача, що випливають із вказаного кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачкою [PERSON] та відповідачем ПАТ «А-Банк» договорів поруки. [PERSON] зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим виникла заборгованість станом на 27.09.2012 року у розмірі 89506,89 грн., що складається з: 7740,90 грн. - заборгованість за кредитом, 34706,85 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3939,65 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 43119,49 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Просив стягнути з [PERSON], [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором № HECFSE00000307 від 03.11.2006 року у розмірі 79506,89 грн., сплачений судовий збір, стягнути солідарно з відповідачів суму у розмірі 10000 грн. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05.11.2012 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» були задоволені. Ухвалою суду від 14.08.2015 року заочне рішення суду від 05.11.2012 року було скасовано та справу призначено до розгляду у загальному порядку. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» при новому розгляді справи позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з'явилися. Повідомлені належним чином. Причину неявки суду не повідомили Представник відповідачки [PERSON] у удове засідання з'явилася. Проти задоволення позову заперечувала. Подала до суду письмові заперечення проти позову в яких посилається на пропуск позивачем строку позовної давності. Суд, заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 03 листопада 2006 року року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № HECFSE00000307, згідно якого останній отримав споживчий кредит у розмірі 15000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 24,00% на рік з кінцевим терміном повернення - 03.11.2009 року. Позивачем заявлено, що відповідач [PERSON] зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість станом на 27.09.2012 року у розмірі 89506,89 грн., що складається з: 7740,90 грн. - заборгованість за кредитом, 34706,85 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3939,65 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 43119,49 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність строком один рік. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, висвітленої в рішенні «Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства» від 22.10.1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати недійсними і недостатніми. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, а відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Представник відповідачки [PERSON] подала до суду заяву про застосування строку позовної давності щодо вимог до поручителя. Згідно Постанови Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15 у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно п. 1.1. кредитного договору № HECFSE00000307 від 03.11.2006 року відповідач повинен сплачувати щомісячні платежі у розмірі 816,12 грн. з 1 по 10 число кожного місяця. Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, відповідачем з серпня 2008 року порушено зобов'язання щодо повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, тому підлягає застосуванню строк позовної давності. Позивач не направляв досудову вимогу до відповідачів, а звернувся із даним позовом до суду 10.10.2012 року. Позивач із заявою про поновлення строку позовної давності не звертався. Відповідно до п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Пунктом 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при застосуванні положення пункту 7 частини 13 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною 11 статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачено заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно тощо), положення п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку. Із вказаного роз'яснення випливає, що суд не має право застосовувати сплив строку позовної давності та відмовляти у задоволенні позову з цієї підстави, якщо не подана суду стороною у справі заява про застосування строку позовної давності. Оскільки суди за розглядом таких справ мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною 11 статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту, то в даному разі за встановленими обставинами справи судом здійснюється судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Отже ті дії, які заборонено законом в позасудовому порядку, не можуть бути реалізовані в судовому порядку, тобто , не можна використовувати судовий порядок для захисту прав кредитодавця, які він втратив в позасудовому порядку відповідано до вимог вищезазначеного Закону. З Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення п. п. 22, 23 ст. 1, ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справи про захист прав споживачів кредитних послуг) треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають, як під час укладання , так і виконання такого договору. Та обставина, що предметом спору є споживчий кредит, підтверджено матеріалами справи і не заперечується позивачем. Тому суд застосовує до спірних правовідносин Закон України «Про захист прав споживачів» та приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором є безпідставними, оскільки п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № HECFSE00000307 від 03.11.2006 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] було укладено договір поруки № HECFSE00000307 від 03.11.2006 року. Оскільки в договорі поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється, до цих правовідносин застосовується ч. 4 ст. 559 ЦК України, відповідно до якої порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги по поручителя. Згідно правовим позиціям Верховного Суду України (у справі № 6-78цс12) , які є обов'язковими для їх застосування судами, - якщо в договорі поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється, умова договору поруки про його дію до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України , тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. З урахуванням того, що строк виконання зобов'язань за кредитним договором настав 03.11.2009 року, позивач звернувся з даним позовом до суду тільки 10.10.2012 року, суд вважає, що відсутні правові підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором № HECFSE00000307 від 03.11.2006 року з [PERSON] як з поручителя. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № HECFSE00000307 від 03.11.2006 року між позивачем та відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» був укладений договір поруки № 167 від 20.10.2010 року. Оскільки порука є забезпеченням виконання основного зобов'язання , строк дії кредитного договору закінчився 03.11.2009 року, а договір поруки був укладений 20.10.2010 року, суд вважає що договір поруки , укладений з ПАТ «Акцент-Банк» є нікчемним правочином та у суду відсутні правові підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором № HECFSE00000307 від 03.11.2006 року з ПАТ «Акцент-Банк» як з поручителя. У відповідності зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України не підлягають стягненню з відповідачів сплачені позивачем судові витрати.

Outcome: dismissed