Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом [PERSON] про визнання транспортного засобу об`єктом спільної сумісної власності. В обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах с сином відповідача [PERSON] , від якого народила двох дітей [PERSON] та [PERSON] 23.12.2014 року вона разом з чоловіком за власні та позичкові кошти придбали транспортний засіб Hyundai N1D, 2005 ріку випуску, орієнтованою ціною 50 000 грн. для особистого користування. За пропозицією чоловіка право власності на автомобіль було зареєстровано за його матір`ю- відповідачкою [PERSON] [INFO] [PERSON] помер. Відповідачем не визнається її право спільної сумісної власності на вказаний транспортний засіб, у зв`язку з чим позивач просить визнати транспортний засіб Hyundai N1D, 2005 ріку випуску, державний номер [NUMBER] об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] яке набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї на підставі ч. 4 ст. 368 ЦК України. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24.01.2018 року призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23.03.2018 року закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду, викликано свідків для допиту. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі. Представник позивача, звернув увагу суду, на те, що саме на підставі ч. 4 ст. 368 ЦК України заявлені позовні вимоги. Без застосування норм Сімейного Кодексу України щодо майна, яке набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою. Відповідач та її представник заперечували проти задоволення позову у повному обсязі. Суд дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив, що правовідносини між сторонами є цивільно- правовими та врегульовані положеннями ЦК України в редакції 2003 р., а також встановлені наступні обставини. Транспортний засіб Hyundai N1D, 2005 ріку випуску, державний номер [NUMBER] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі продажу № 896/822968 від 23 грудня 2014 року (а. с. 70). Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.12.2018 року на яке позивач та її представник посилається , як на підтвердження доводів викладених у позові, встановлено обставину, що [PERSON] та її малолітні діти є членами родини [PERSON] . Проте, вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте),а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. У зв`язку із цим підлягає встановленню не лише факт спільного проживання однією сім`єю, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Також слід зазначити, що [PERSON] при розгляді даної справи не брав участь в якості учасника справи, а був допитаний в якості свідка, та пояснив, що спірний автомобіль був придбаний за спільні кошти його та його дружини [PERSON] проте, реєстрацію було здійснено на дружину зі їх спільною згодою. Його син [PERSON] дійсно проживав однією сім`єю з [PERSON] , окремо від них, але був інвалідом ІІІ групи, отримував пенсію, та постійно працювати не міг, у зв`язку з чим його родина постійно допомагала сину та дітям. Спірний автомобіль постійно перебував, у дворі за його місцем проживання, хоча іноді ним користувались обидва його сини. Будь які кошти на придбання автомобілю ані його син [PERSON] ані [PERSON] не надавали та присутніми при укладенні договору купівлі продажу не були. Крім того будь яку спільну працю з його дружиною не здійснювали, а тим більш кошти від спільної праці не отримували. Проте, суд звертає увагу, що в даній справі позивач будь-які вимоги до [PERSON] , як до відповідача не заявляла. Оскільки судом встановлено, що позивачка в період проживання з [PERSON] не працювала, будь яку спільну працю з [PERSON] не вела, про що особисто підтвердила в судовому засіданні, не довела суду, що мала будь-які інші доходи Пояснення позивача про наявність особистих доходів [PERSON] та коштів від продажу попереднього автомобілю, на які посилалася позивач та її представник, не дають підстав стверджувати, що отримані вказаними особами доходи ними були внесені у спільний бюджет разом з відповідачкою [PERSON] та за рахунок цих коштів був придбаний спірний автомобіль. Також суду не надано доказів, щодо укладеного [PERSON] , договору позики грошових коштів, які були витрачені на придбання спірного автомобілю. Показання допитаних судом свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не розкрито зміст, конкретних обставин, які вказують на наявність або відсутність спільного бюджету [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . в частині наявності спільного бюджету та праці. Свідки вказали суду, що відомості та обставини при яких був придбаний спірний автомобіль їм відомі зі слів [PERSON] та [PERSON] Показання свідків в цій частині не підтверджені будь-якими іншими доказами. За таких обставин їх не можна визнати достовірними доказами. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу сторони справи на власний розсуд розпоряджаються наданими їм законом правами та обов`язками щодо предмета спору (стаття 13 ЦПК України), а суд на засадах змагальності сторін може лише сприяти застосуванню таких прав та виконанню обов`язків, ураховуючи при цьому принципи справедливості та рівності учасників процесу перед законом та судом. Відповідно до частин першої та другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Вимогами частини першої статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Звертаючись до суду з позовом, позивач не надала належних та допустимих доказів того, що спірний автомобіль придбаний внаслідок спільної праці та за спільні кошти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] а також доказів того, що [PERSON] та [PERSON] на придбання автомобілю витратили належні їм спільні та позичкові кошти, суд дійшов висновку, що у вказаних осіб не виникло права спільної власності на це майно, а відповідно підстави визнати транспортний засіб Hyundai N1D, 2005 ріку випуску, державний номер [NUMBER] об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] яке набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї у суду відсутні. Оскільки у позові відмовлено, судовий збір стягненню не підлягає, що відповідає положенню п. 2 ч. 2 ст. 141 УПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed