Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, посилаючись на те, що спільне життя у сторін не склалось, через різні погляди на життя, внаслідок чого виникають сварки, що погано впливає на розвиток та виховання дитини. Позивач втратила почуття любові та поваги до відповідача. Сторонами вживалися заходи для примирення, проте останні результатів не дали, позивач категорично не бажає примирення. Крім того, позивач просить стягнути аліменти на дитину, оскільки відповідач матеріальну допомогу не надає. Позивач просить стягнути аліменти у твердій грошовій сумі, оскільки останній має мінливий дохід. В судовому засіданні позивач позов підтримала, просила задовольнити. Відповідач вимоги про стягнення аліментів визнав частково в сумі 2000 грн., проти чого не заперечувала позивач та пояснив, що не надає матеріального утримання, оскільки намагається побудувати власний бізнес і наразі доходу не отримує. Відповідач зазначив, що наразі йому допомагають батьки, а також користується кредитом та матеріальною допомогою знайомих, іноді купує дитині солодощі. Що стосується розірвання шлюбу вимоги відповідач не визнав та просив надати строк на примирення. Відповідач зазначає, що між сторонами не вирішені майнові питання, крім того, відповідач намагався примиритися з дружиною проте такі спроби результатів не дали, позивач відмовляється від спілкування. Відповідач вважає, що розірванню шлюбу передувало працевлаштування позивача на роботі, і в разі якщо остання її втратить, думка позивача щодо розірвання шлюбу зміниться. Позивач категорично не погодилась з доводами відповідача та пояснила, що її працевлаштування не має відношення до рішення про розірвання шлюбу, остання вимушена була працевлаштуватися, оскільки утримує себе та дитину і в разі втрати роботи буде працевлаштовуватися на іншу. Крім того, вирішення майнових питань не може стати на заваді розірвання шлюбу, оскільки вирішуються окремо. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. 06.08.2014 року сторони зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1621 /а.с. 14/. Від шлюбу у сторін є син [PERSON] , [INFO] /а.с. 10/. Спільне життя сторін не склалося, через різні погляди на життя щодо забезпечення родини з боку відповідача, внаслідок чого у сторін почали виникати конфлікти. Позивач втратила почуття любові та поваги до відповідача. З липня 2019 року сторони не підтримують шлюбі стосунки та не ведуть спільного господарства. Спроби примиритися, які мали місце у січні 2020 року результатів не надали, і під час даного судового процесу, в проміжок часу один місяць між підготовчим та судовим засіданнями також, позивач категорично не бажає примирення з відповідачем, через втрату довіри до останнього. За таких обставин суд вважає за недоцільне визначати строк на примирення сторін три місяці, про який просив відповідач, оскільки протягом перерви у судовому процесі один місяць, будь які зміни у відношенні сторін не відбулись. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи викладене вбачається, що розлад між подружжям носить не тимчасовий характер. За таких обставин суд вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам дитини. Спір про поділ майна вирішуватиметься окремо. Дитина сторін проживає разом з останніми та знаходиться на забезпеченні позивача, в свою чергу відповідач не надає грошові кошти на утримання сина, що визнано сторонами. Відповідач просить визначити аліменти 2000 грн., проти чого позивач не заперечувала. Відповідно до ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько(- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а обов`язок з утримання дитини покладається рівною мірою на обох батьків. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідачє ФОП, має задовільний стан здоров`я. Доводи відповідача про наявність утриманця - доньки належними та допустимими доказами не підтвердив. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разіподання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Враховуючи вище наведене, суд вважає, що виходячи з принципу рівності батьків в утриманні дитини, розмір аліментів у сумі 2000 грн., який визнаний відповідачем буде справедливим по відношенню до обох сторін і забезпечить дотримання такого принципу. На підставі викладеного та

Outcome: partial