Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить перевести на неї право власності співвласника - боржника [PERSON] на 1/2 частку в квартирі за адресою: [ADDRESS] з передачею їй частки в рахунок погашення боргу [PERSON] у розмірі 121799,75 грн., без її виділу в натурі в об`єкті нерухомого майна - квартирі за вищевказаною адресою. Зазначає, що 03.07.2013 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області ухвалено рішення про стягнення з відповідача, що фактично перебував у місцях позбавлення волі, на її користь аліментів на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на місяць, починаючи з 29.04.2013 року та до досягнення дитиною повноліття. Згідно розрахунку заборгованості, складеного державним виконавцем ВДВС Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області, заборгованість по аліментах складає 121172,81 грн. Відповідно договору купівлі-продажу квартири від 09.09.2009 року, вони разом з відповідачем придбали кожен по 1/2 частині у особисту приватну власність квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно звіту (довідки) незалежного експерта вартість 1/2 частини вказаної квартири складає 121000,00 грн. Крім того, експертом зроблено висновок про неможливість виділити частку боржника із спільного майна. Вона неодноразово зверталася до відповідача з вимогою щодо продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу по аліментах у розмірі 121000 грн., однак відповідач жодним чином на вимоги не реагує. Іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, відповідач не має. За сукупності даних юридичних фактів, позивач має гарантоване законом право на звернення стягнення на частку боржника у майні, що є у спільній частковій власності, шляхом переведення на кредитора прав та обов`язків співвласника-боржника на 1/2 частку в зазначеній квартирі. Позивач у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності за наявними матеріалами, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи, причину неявки до суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надавав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 12.06.2013 року. Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON] , [INFO] . Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 03.07.2013 року по справі №629/1879/3-ц стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини - доньки [PERSON] у розмірі 1/4 частини з усіх вдів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на місяць, починаючи з 29.04.2013 року і до досягнення дитиною віку повноліття. Постановою державного виконавця ВДВС Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області Обори І.М. від 05.08.2014 року відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа №629/1879/13-ц, виданого 03.07.2013 року. Згідно розрахунку заборгованості від 18.02.2021 року, заборгованість [PERSON] по аліментам станом на 12.11.2020 року складає 121172,81 грн. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 09.09.2009 року сторонам у рівних частках (по 1/2 частині) на праві приватної спільної часткової власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки про найбільшу вірогідну ціну нерухомого майна, складеної суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] , найбільш вірогідна сума грошей, яку міг би отримати власник 1/2 частини однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , станом на 22.03.2021 року, складає 121000 грн. Позивач зазначає, що неодноразово зверталася до відповідача з вимогою щодо продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу по аліментах у розмірі 121000 грн., однак відповідач жодним чином не реагує на вказані вимоги. Відповідно до статті 366 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом. У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку. Вищенаведене дає підстави суду вважати, що для задоволення позову відповідно до вимог ст. 366 ЦК України необхідно, щоб позивач пред`явила позов про виділ частки в натурі, а в разі неможливості такого виділу, що має визначити експерт, позивач має право вимоги до відповідача про продаж його частки з направленням суми виторгу на погашення боргу, а в разі відмови від цього можна звертатись до суду із таким позовом. Як встановлено судом, матеріали справи не містять доказів, що позивач пред`являла вимоги до відповідача щодо продажу належної йому частки квартири та відповідач відмовився від такої пропозиції. Крім того, позивач із вимогою про виділ частки в натурі до суду не зверталася, оскільки відповідних доказів на підтвердження даного факту суду не надано. Також суд не може взяти до уваги посилання позивача про неможливість виділу частки боржника зі спільного майна, оскільки вказане посилання не підтверджується будь-якими належними та допустимими доказами. Відповідно до ст.ст. 12,82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що вищенаведеного порядку позивачкою не дотримано, суд вважає, що її позов є передчасним. Крім того, суд звертає увагу, що порядок стягнення аліментів визначений Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Статтею 48 Закону України ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. Порядок стягнення аліментів визначено статтею 71 ЗУ «Про виконавче провадження». Відповідно до частини 2 цієї статті за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. Таким чином виконання рішення суду про стягнення з відповідача заборгованості по аліментам має здійснюватись у примусовому порядку відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та інших актів, які регулюють здійснення виконавчого провадження. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на викладене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв`язку, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed