Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою в якій просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,08 га, розташовану в СТ «АВІАТОР» Дніпровського району Дніпропетровської області. Визнати договір доручення від 13.05.2001 року посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за яким [PERSON] діючий від імені [PERSON], передав [PERSON], право повного розпорядження домоволодінням № [ADDRESS] удаваною угодою, укладеною з метою приховати договір купівлі-продажу домоволодіння та застосувати правила що регулюють угоду купівлі-продажу визнавши за нею право власності на домоволодіння № [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, але надала письмову заяву в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити, а також просила проводити розгляд справи без її участі. Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання не з'явилися, але представник надала письмову заяву в яких позовні вимоги визнала та не заперечувала проти їх задоволення, крім того просила проводити розгляд справи без їхньої участі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що [PERSON], 13.05.2001 року уклала договір доручення з [PERSON], який діяв від імені [PERSON], яка видала йому доручення з правом передоручення, посвідчене приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Фактично цього дня [PERSON] купила у [PERSON] домоволодіння № [ADDRESS]. На підтвердження укладення між ними саме договору купівлі-продажу та повного розрахунку між позивачем та [PERSON] за вищезазначене домоволодіння, [PERSON] 13.05.2001 року було власноручно написано розписку, за якою він отримав від [PERSON] 7500 гривень, за продаж домоволодіння № [ADDRESS], а також видав довіреність з правами повного володіння, користування та розпорядження. Згідно чинного законодавства, наявність факту повного розрахунку, що підтверджується розпискою, та фактичної передачі майна, що підтверджується фактом постійного проживання позивача у вищезазначеному домоволодінні, а також наявність довіреності, давало [PERSON] усі права володіння, користування та розпорядження вищезазначеним домоволодінням, які притаманні саме власникам майна. Раніше домоволодіння № [ADDRESS], належало [PERSON] на підставі договору на право будівництва будинку від 20.11.1953 року, яке було зареєстровано в КП ДМБТІ 24.02.1988 року в реєстровій книзі під № 492. Договір було укладено на будівництво будинку по [ADDRESS], але рішенням № 380 від 26.04.1960 року Амур-Нижньодніпровської районної ради депутатів трудящих вулицю Шевченківську було перейменовано на вулицю Передову та домоволодінню було присвоєно № 649. [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується довідкою відділу РАГС Амур-Нижньодніпровського району від 09.02.1999 року №119-3.4. Після її смерті - її донька, [PERSON], на підставі заповіту від 07.01.1986 року отримала у спадок в цілому домоволодіння № [ADDRESS]. На день смерті [PERSON], її донька, [PERSON], була зареєстрована та проживала разом зі спадкодавцем, а тому прийняла спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном. Дана обставина підтверджується будинковою книгою із якої вбачається, що [PERSON] була зареєстрована разом із [PERSON] на день її смерті. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР «Дії, що свідчать про прийняття спадщини»: визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до ч.1 ст. 548 ЦК УРСР «Прийняття спадщини»: прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття. В листі ВССУ № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року зазначається: «судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини).» Відповідно до «Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій...» від 29.01.2009 року, під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі). Відповідно до п. 3.1 Інформаційного листа ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»: «Відповідно до ч. 3. ст. З Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Тому [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] та в силу положень ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР (в редакції чинній на час відкриття спадщини) вона уже на той час була належним власником вищезазначеного домоволодіння незалежно від наявності державної реєстрації її прав на спадкове домоволодіння, а тому мала право розпоряджатися ним чи передавати свої права іншим особам на розпорядження належним їй майном. Позивач звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності за набувальною давністю, проте рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.07.2014 року було скасовано рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 30.05.2014 року, яким за нею було визнано право власності за набувальною давністю на зазначене домоволодіння. Підставою для відмови [PERSON] апеляційним судом у задоволенні її позовних вимог, було те що: «За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Право власності на спірне домоволодіння належало [PERSON], про що вказано в самому судовому рішенні. Отже, власник був відомий, на що суд не звернув уваги». [PERSON] також вказала, що невірно обрала належний спосіб захисту своїх прав відповідно до положень ст. 16 ЦК України, але не позбавлена можливості з інших підстав знову звернутися до суду за захистом своїх прав на належне їй домоволодіння, а саме з позовом про визнання правочину удаваним, що повністю відповідає правовідносинам, які між склалися сторонами з приводу відчуження зазначеного домоволодіння. Адже з врахуванням відповідних роз'яснень ВСУ зазначені позови не є тотожними. Вважає, що договір доручення, укладений між [PERSON] та [PERSON], який діяв на підставі доручення від імені [PERSON], є удаваним, оскільки між ними було фактично укладено договір купівлі-продажу, свої обов'язки за яким [PERSON] повністю виконала. [PERSON] постійно проживає у вищезазначеному домоволодінні, користується земельною ділянкою, підтримує належний стан житлового будинку та надвірних будівель, ремонтує їх, сплачую земельний податок та комунальні послуги, що підтверджується квитанціями. Відповідно до положень ст. 58 ЦК УРСР, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода, то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі (аналогічна правова норма міститься зараз у ст. 235 ЦК України «Удаваний правочин», але чинний на той час ЦК УРСР не містив терміну «правочин», замість нього усі правочини законодавець на той час називав «угодами»). У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.78 р. «Про судову практику в справах про визнання угод. Недійсними», яка була обов'язковою для судів при застосуванні положень ЦК УРСР, судам було надано роз'яснення, що «що мнима угода, тобто угода, укладена про людське око, без наміру створити юридичні наслідки, є в силу ч.1 ст.58 ЦК недійсною, незалежно від мети її укладення. Безспірним доказом дійсного волевиявлення сторін при укладанні договору доручення від 13.05.2001 року є розписка від 13.05.2001 року, написана уповноваженим представником продавця, [PERSON] з неї вбачається, що волевиявлення власника будинку та його представника було спрямовано саме на продаж [PERSON] домоволодіння по [ADDRESS]. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання договору доручення удаваною угодою та застосування наслідків удаваності угоди підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial