Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , за участі третьої особи: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Футуйми Вікторії Богданівни про визнання заповіту недійсним. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що заповіт був складений з порушенням законодавства, а саме з порушенням вимог щодо форми та посвідчення, що зумовило останню звернутись до суду з позовною заявою. Таким чином, позивач просить суд визнати недійсним заповіт, складений 04.02.2014 р. від імені [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуймою В.Б. та зареєстрований в реєстрі за №127. Так,02 серпня 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом до [PERSON] 18.08.2017 ухвалою суду було відкрито провадження у даній справі. У жовтні 2017 третьою особою були спрямовані пояснення до суду, в яких приватний нотаріус зазначила про те, що нею при посвідченні заповіту були вчиненні всі необхідні дії передбачені законом, окрім цього, зазначено, що позивач немає права оскаржувати заповіт, оскільки не відноситься до кола осіб, наділених правом на оскарження спірного заповіту, так як заповіт, який був складений на користь [PERSON] , скасований і його чинність не поновлюється. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон, яким внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2004 р., №№ 40-42, ст. 492), шляхом викладення його в новій редакції. Згідно п.9 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України (редакції 03.10.2017) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У зв`язку із зазначеним у дана справа була призначена до розгляду в порядку загального провадження. 29.01.2018 ухвалою суду було призначено судову почеркознавчу експертизу у справі. 12.03.2018 представником відповідача - адвокатом Земцовою В.О. було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що [PERSON] єдиним спадкоємцем померлої [PERSON] , яка звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом. Також, відповідач зазначає, що позов є безпідставним, оскільки позивач немає жодного права на звернення з таким позовом, оскільки не відноситься до осіб чиї права в рамках заповіту були порушенні. Твердження позивача про те, що померла [PERSON] не підписувала зазначений оспорюваний заповіт, є абсурдним, оскільки посвідчення підпису відбувалась при свідках та з врахуванням законодавства, тому посилання позивача на хворобливий стан померлої є безпідставним та не доведеним. Навпаки, відповідач вважає, що при посвідченні заповіту на користь позивача, який є недійсним, на померлу [PERSON] було здійснено тиск, оскільки в той час вона пошкодила руку та потребувала догляду, однак після посвідчення заповіту, позивач перестала турбуватись про [PERSON] , на що остання була змушена звернутись до відповідача та в присутності свідків заповіла все майно [PERSON] , яка є її єдиною родичкою. З врахуванням зазначеного, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] 12.03.2018 позивач подала у судовому засіданні відповідь на відзив, в якому зазначила про те, що остання має право на звернення до суду з даним позовом, оскільки саме її право було порушено, так як [PERSON] спочатку заповіла своє майно [PERSON] , таким чином, твердження відповідача є необґрунтованими. 04.05.2018 на запит суду приватним нотаріусом були надані суду матеріалів спадкової справи. 03.07.2018 ухвалою суду було зупинено провадження у справі, у зв`язку з призначенням експертизи. 31.01.2019 відповідно до розпорядження № 40 від 31.01.2019 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, у зв`язку з відстороненням від посади судді [PERSON] . Відповідно до ст. ст. 14, 33 ЦПК України справу було розподілено до розгляду судді Печерського районного суду Ільєвій Т.Г. 03.04.2019 до суду надійшов висновок експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи у вказаній цивільній справі. За результатами експертизи було надано висновок експерта, в якому зазначено, що підпис у заповіті від 04.02.2014 року було виконано [PERSON] (а.с. 198-206). Ухвалою судді від 05.04.2019 року справу прийнято до провадження судді Ільєвої Т.Г. та призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження. 09.08.2019 ухвалою суду клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів у цивільній справі № 757/44821/17-ц було задоволено частково, а саме було витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Футуйми Вікторії Богданівни витяг із реєстру для реєстрації нотаріальних дій щодо реєстрації заповіту громадянки [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі 04.02.2014 року за №127. 12.10.2020 ухвалою суду було відмовлено в клопотанні позивача про забезпечення доказів. 12.10.2020 ухвалою суду було закінчено підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті. У судовому засіданні позивач просила суд задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Земцова В.О. в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог, оскільки позивач не відноситься жодним чином до сім`ї відповідача, експертиза підтверджує, що підпис у заповіті виконувала саме [PERSON] . Таким чином, вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялись шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, судом встановлено, що 09.12.2013 р. державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Обиход В.М. було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №14-1178 заповіт, вчинений [PERSON] , що підтверджується його примірником, копія якого додається до позовної заяви (а.с. 9). Відповідно до змісту зазначеного заповіту [PERSON] ( [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , адреса проживання: [ADDRESS] , як спадкодавець, на випадок смерті зробила розпорядження, згідно з яким все її майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] , [INFO] [INFO] у віці 77 років, заповідач за вищезазначеним заповітом - [PERSON] , померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 24.06.2014 р. серія [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві (а.с. 10). Позивач зазначає, що заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.04.2015 року у цивільній справі №757/5100/15-ц було задоволено позов [PERSON] до Київської міської ради про визначення додаткового строку на прийняття спадщини: визначено [PERSON] додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, після померлої [INFO] [PERSON] - один місяць з дня набрання рішенням суду законної сили, яке було скасоване рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17.06.2016, у зв`язку з наявністю нового заповіту (а.с.76-77) . Влітку 2016 року під час розгляду цивільної справи №757/5100/15-ц за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Печерського районного суду м. Києва від 06.04.2015 р. за позовом [PERSON] до Київської міської ради про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, [PERSON] стало відомо, що 04.02.2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуймою В.Б. було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №127 заповіт, вчинений [PERSON] . Відповідно до змісту зазначеного заповіту від 04.02.2014 року (а.с.113), [PERSON] ( [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] ), як спадкодавець, на випадок смерті зробила розпорядження, згідно з яким все її майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла громадянці Російської Федерації [PERSON] , [INFO] . Спадкове майно складається з квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS] . Позивач зазначає, що всупереч ч. 2 ст. 1247 ЦК України, оспорюваний заповіт не був особисто підписаний заповідачем, так як станом на дату вчинення [PERSON] не могла підписати з огляду на хворобу та похилий вік, що підтверджується медичними документами, та відповідно був підписаний невідомою особою, що може бути підтверджено висновком судової почеркознавчої експертизи. Також, позивач звертає увагу на те, що перед підписом (тобто, власноручно написаним прізвищем) заповідача у оспорюваному заповіті не зазначено відомості про те, що заповіт був прочитаний вголос безпосередньо заповідачем. У тексті оспорюваного заповіту після рукописних підписів заповідача та свідків зазначено про те, що даний заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем. Втім, дана обставина не спростовує наведених вище порушень актів законодавства України, оскільки закон вимагає зазначення в заповіті відповідних відомостей саме перед підписом заповідача, що при посвідченні оспорюваного заповіту дотримано не було. За таких обставин, позивач вважає, що заповіт підлягає визнанню недійсним в судовому порядку. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті. 3 ЦПК України 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (частина перша статті 1257 ЦК України). Відповідно до положень частини другої-четвертої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Із змісту наведених норм права вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Відповідно до статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках. Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України(частина третя статті 1247 ЦК України). У п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними» розяснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння). У справі, яка переглядається, встановлено, що оспорюваний заповіт записаний нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів - з використанням комп`ютерного набору та роздруківки. У графі «підпис» міститься рукописний запис [PERSON] , що підтверджує експертний висновок (а.с.198-206). У наступному рядку зазначені місце та дата посвідчення заповіту, а також запис «заповіт посвідчений мною, приватним нотаріусом Футуймою В.Б., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем гр. [PERSON] власноручно підписаний нею у моєї присутності». Приватний нотаріус встановила особу заповідача за паспортом, перевірила її дієздатність, роз`яснила заповідачу зміст статей 1234, 1235, 1236, 1241, 1254, 1307 ЦК України, встановила її дійсну волю на розпорядження майном на випадок її смерті та посвідчила особистий підпис на заповіті. Відповідно до вимог статті 1253 ЦК України, на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Так, ч. 3 ст. 1253 ЦК України передбачено, що свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Частина 4 даної статті вказує, що свідками не можуть бути: 1) нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; 2) спадкоємці за заповітом; 3) члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; 4) особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Також, у відповідності до ч. 5 ст. 1253 ЦК України свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. Таким чином, як зазначила приватний нотаріус, у відповідності до бажання заповідача та положень ст. 1253 ЦК України, заповіт був посвідчений у присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON] , дієздатність яких приватним нотаріусом була встановлена, заповіт прочитаний вголос та підписаний даними особами, іншого позивачем не було доведено. Таким чином, посилання позивача на те, що заповідач перебувала у хворобливому та похилому віці та не могла підписати даний заповіт жодним чином матеріалами справи не підтверджуються та спростовується висновком експерта, який підтвердив, що підпис на заповіті проставлено саме [PERSON] . З врахуванням зазначеного, суд вважає позовні вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими, оскільки заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, а вимоги позивача спрямовані на отримання права власності на майно, яке їй не належить. Суд вважає, що необґрунтованість вимог позивача спростовуються змістом оспорюванного заповіту, експертизою та іншими матеріалами справи, які не містять доказів відсутності вільного волевиявлення заповідача та не достатньої дієздатності заповідача на момент складання заповіту і порушення визначених законом умов його складання. Так, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не мо же ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», § 58, від 10 лютого 2010 року). З врахуванням зазначених обставин справи, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, у зв`язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю.

Outcome: dismissed