Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-16 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом, який в подальшому був уточнений до відповідача про розірвання шлюбу, зареєстрованого 25.11.2011 року, Першим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №1082, визнання житлового будинку №17 по вул. Т.Шевченко у с. Олександрівка, Лиманського району Одеської області та земельної ділянки, площею 0,0799 га., розташованої за адресою: Одеська обл., Лиманський район, с. Олександрівка, вул. Т.Шевченко 17, такими, що були придбані за особисті кошти позивача, визнання квартири розташованої за адресою: [ADDRESS], як особисту приватну власність позивача. В судовому засіданні позивач позов підтримала, пояснивши суду, що разом з відповідачем проживала разом, як чоловік та жінка з 2000 року, потім у 2011 році вони узаконили шлюбні відносини, шляхом реєстрації шлюбу. З восени 2015 разом з відповідачем сумісне проживання та шлюбні стосунки припинені. Від шлюбу мають дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які мешкають разом із нею. Спору про місце проживання дітей немає. Шлюб розпався через те, що відповідач пішов до іншої жінки. За викладених обставин, строк на примирення просить не надавати, оскільки на сьогодні їх шлюб зберегти неможливо. В частині майнового спору позивач пояснила суду, що спірне майно не нажито у шлюбі, а було придбане за її власні кошти та за кошти її мати. В день шлюбу 25.11.2011 р., вона оформила на себе право власності на будинок та земельну ділянку, потім у 2016 році на гроші від продажу вищезазначеного будинку та земельної ділянки, вона придбала квартиру по вул. Марсельській у м. Одесі, яку також оформила на себе. На підставі вищевикладеного позов просить задовольнити. Відповідач позов визнав, зазначивши, що спору про місце проживання дітей не має, строк на примирення не потрібен, підтверджує, що спірне майно було придбано за особисті кошти позивача, тому на нього не претендує Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступними підставами. Відповідно із ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Частина 1 статті 110 СК України передбачає, що позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Судом встановлено, що 25.11.2011 року, Першим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, зареєстровано шлюб між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], актовий запис №1082, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1 -ЖД №162661. /а.с.44/ За час сумісного проживання у сторін народились діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] /а.с.4,5/. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Виходячи з пояснень сторін,суд вважає, що збереження між сторонами шлюбу не можливо, оскільки шлюбні відносини між ними припиненні ще восени 2015 року, на теперішній час шлюб існує формально, тому його збереження суперечить інтересам обох сторін, у звязку з чим, позов підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог про визнання власності майна, то судом встановлено наступне. З матеріалів справи убачається, що 25.11.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі продажу, посвідчений приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області, [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1026, відповідно до якого [PERSON] придбала житловий будинок №17 розташований по вул. Т.Шевченко у с. Олександрівка Лиманського району Одеської області /а.с.24-25/. Відповідно до договору купівлі продажу від 12.02.2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] посвідченого приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області, [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №97, вбачається, що [PERSON], придбала у власність земельну ділянку з земель житлової та громадської забудови, площею 0,0799 га. розташовану за адресою: Одеська обл.. Комінтернівський район, територія Олександрівської сільської ради, с. Олександрівка, вул. Т. Шевченка 17, кадастровий номер 5122780200:02:001:0686 /а.с. 28-29/. Як вбачається з договору купівлі продажу від 03.10.2016 року укладеного між [PERSON], [PERSON], [PERSON] з одного боку та [PERSON] з іншого боку, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1961, вбачається, що [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ч. 2\~ст. 60 СК України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пп..23, 24, 30\~постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6\~ст. 57 СК України\~може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Стаття 57 СК України\~дає визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:\~\~майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Застосовуючи норму\~статті 60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 07 вересня 2016 року у справі 6-801цс16, яка є обов'язковою для суду в частині застосування норм матеріального права до спірних правовідносин. Враховуючи вимоги діючого законодавства та те, що в судовому засіданні відповідачем позов в частині визнання права позивача на нерухоме майно визнано в повному обсязі та підтвердженно факт набуття нерухомого майна за власні кошти позивача, позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved