Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-10 00:00:00

Позивач звернувся із позовом до відповідача про стягнення заборгованості, в якому зазначив, що відповідно до укладеного договору КД №358/11 від 27.11.2006 року [PERSON] надано кредит у розмірі 14283,37 доларів США на придбання автотранспортного засобу зі строком дії до 27.11.2012 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17,5% на рік. Відповідач свої зобов'язання за договором не виконував, не здійснював платежів в рахунок погашення суми кредиту та нарахованих процентів, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17.05.2011 року була стягнута з [PERSON]., а саме: заборгованість за кредитом - 9109,37 доларів США, проценти за користування кредитом - 1670,41 доларів США. Позивач вказує, що незважаючи на ухвалене рішення суду зобов'язання за кредитним договором відповідач не виконує, тому станом на 15.03.2017 року загальна сума заборгованості складає 302 492,99 грн. Просить стягнути з відповідача різницю нестягнутої суми заборгованості у розмірі 123634,55 грн., та складається з відсотків за користування кредитом у розмірі 4 414,53 доларів США, що по офіційному курсу НБУ становить 119192,31 грн., комісія за РО - 2442,96 грн. та штраф за несвоєчасне погашення кредиту в розмірі 4442,24 грн.. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Вказував на те, що оскільки умови кредитного договору відповідач не виконує, то його положення є дійсними до повного виконання зобов'язань по поверненню коштів з урахуванням процентів за користування кредитом та інших передбачених договором платежів. Зазначав, що дія кредитного договору не припинилася, оскільки на момент звернення до суду із позовною заявою, відповідач своїх зобов'язань так і не виконав. Відмітив, що на суму боргу не нараховується 3% річних та індекс інфляції, як це передбачено положеннями ст. 625 ЦК України, оскільки кредитний договір є дійсним, тому позивач і не просить застосовувати відповідальність, яка передбачена ЦК України, а просить застосувати положення укладеного кредитного договору. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що дія кредитного договору припинилася, оскільки рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17.05.2011 року з відповідача достроково було стягнуто грошові кошти у зв'язку із добровільним його невиконанням відповідачем. За таких обставин, підстав для застосування положень кредитного договору в частині нарахування відсотків за користування кредитом та інших платежів немає. Окрім цього вказав, що договором визначено строк його дії, який закінчився 27.11.2012 року, тому посилаючись на пропуск строків позовної давності, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, 27.11.2006 року між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №358/11, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 14283,37 доларів США на придбання автотранспортного засобу зі строком дії до 27.11.2012 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17,5% на рік (а.с. 10-15). Позивач свої зобов'язання виконав належним чином та надав визначену суму кредитних коштів. Після укладення договору, відповідач своїх зобов'язань за вказаним договором не виконував, не здійснював платежів в рахунок погашення суми кредиту та нарахованих процентів, у зв'язку з чим у відповідача утворилась заборгованість за вказаним договором, яка станом 27.08.2010 року становила 93649,38 грн. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17.05.2011 року позовні вимоги ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» задоволено, стягнуто з [PERSON] заборгованість у розмірі 51597,29 грн. та судові витрати у розмірі 635,97 грн. Відповідач рішення суду не виконує, у зв'язку з чим відповідно до розрахунку заборгованості станом на 15.03.2017 року утворилась заборгованість, яка становить 302492,99 грн. та складається з: заборгованості у розмірі 10917,73 доларів США (заборгованість по тілу кредиту - 4832,79 доларів США, заборгованості за відсотками - 6084,94 доларів США), що еквівалентно за курсом НБУ 293733,84 грн.; комісії у розмірі 4316,91 грн. та штрафу/пені за несвоєчасне погашення кредиту за останній рік - 4442,24 грн. Таким чином, як вказує позивач, різниця нестягненої суми заборгованості становить 123 634,55 грн. з урахуванням стягнутої заборгованості відносно курсу долара США по відношенню до гривні. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України). За таких обставин, враховуючи ненадання відповідачем доказів виконання свого грошового зобов'язання згідно умов укладеного кредитного договору, суд приходить до висновку про те, що розрахунок, який був наданий представником позивача відповідає дійсним обставинам справи та не спростований відповідачем. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до частин 1, 4 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. В судовому засіданні представник позивача вказував на те, що на момент звернення до суду заборгованість, яка стягнута з відповідача на підставі рішення Оболоснького районного суду м. Києва від 17.05.2011 року по кредитному договору не сплачена. Жодних доказів про хід виконання вказаного рішення суду учасниками надано не було. З пояснень представника позивача, в судовому засіданні, було встановлено, що позивач не вважає за можливе застосовувати положення ст. 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та індексу інфляції, оскільки характер спірних правовідносин свідчить про те, що зобов'язання за кредитним договором не припинилися. Пунктом 7.3 кредитного договору визначено, що він набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань. Пунктом 1.2 кредитного договору визначено термін по який, кредитні кошти надаються у користування в рамках кредитного договору - 27.11.2012 року. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Аналогічну за змістом правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, від 12 листопада 2014 року № 6-167цс14 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Пунктом 2.7.1 кредитного договору визначено, що незважаючи на інші положення цього договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому, або у визначеній частині у випадку невиконання позичальником своїх боргових та інших зобов'язань за цим договором. Як вже було встановлено судом, в травні 2011 року рішенням суду було достроково стягнуто заборгованість за кредитним договором, тобто, строк повного виконання відповідачем свого грошового зобов'язання, кредитодавцем було змінено у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем своїх обов'язків за договором. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Визначення поняття «зобов'язання» міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Зобов'язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України). Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідно до частини п'ятої цієї статті за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Навіть не беручи до уваги факт дострокового стягнення заборгованості у зв'язку із зверненням до суду із позовною заявою за результатами розгляду якої, було фактично змінено строк виконання основного зобов'язання, сторони кредитного договору визначили кінцевий строк виконання відповідачем своїх зобов'язань по 27.11.2012 року. З позовною заявою позивач звернувся у червні 2017 року, тобто зі спливом строку позовної давності, про застосування якої заявляє відповідач. З наданого відзиву на заперечення відповідача (а.с.50 - 53) убачається, що позивач просить поновити пропущений строк позовної давності щодо частини позовних вимог, які виникли поза межами трирічного строку позовної давності посилаючись на те, що у 2014 році відбулися кадрові зміни в структурі роботи позивача у зв'язку із запровадженням тимчасової адміністрації, тому інвентиризація судових та виконавчих документів, які з причин халатності попереднього керівництва та працівників банку не контролювалися при виконанні в органах виконавчої служби, що і призвело до пропуску вказаного строку та є поважною причиною для його поновлення. Суд не може погодитися з позицією позивача стосовно поважності причин пропуску позовної давності, оскільки тимчасова адміністрація банку була запроваджена лише у 2014 році, а позивач ще у травні 2011 року знав про ухвалене судове рішення про стягнення з відповідача грошових коштів. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що позовна заява не підлягає задоволенню у зв'язку із спливом строку позовної давності, про який заявляє відповідач. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed