Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що рішенням апеляційного суду Донецької області від 07.06.2016 року за нею та відповідачем [PERSON] визнане право власності на ? частку квартири [ADDRESS]. На виконанні у Мирноградському ВДВС знаходиться виконавче провадження щодо примусового виконання судового рішення від 22.10.2003 року про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання дитини, в рамках виконавчого провадження 23.10.2012 року на належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] накладено арешт. Оскільки рішенням суду за нею визнане право власності на ? частку цієї квартири, для реєстрації її права власності необхідно зняти арешт з належної їй частки. Її звернення до ВДВС з цього приводу результату не дали, оскільки за положеннями нового Закону України «Про виконавче провадження» арешт з майна може бути знятий виключно рішенням суду. З цих підстав просить зняти арешт з належної їй частки квартири. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, на позовних вимогах наполягала та проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлявся про дату та час розгляду справи у передбачений цивільним процесуальним Законом спосіб, жодних заяв та клопотань суду не надав. Представник третьої особи також до суду не прибув. Від Мирноградського міського ВДВС ГТУЮ в Донецькій області до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника відділу. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, в зв'язку з неявкою сторін судове засідання проводиться без фіксування звукозаписувальним технічним засобом. Згідно зі ст. 224 ЦПК України в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Донецької області від 07.06.2016 року у справі № 226/3813/15-ц за [PERSON] та [PERSON] визнане право спільної сумісної власності по ? частині квартири [ADDRESS]. Крім того, зазначеним вище рішенням суду встановлені такі відомості, які згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню: З довідки КП «Бюро технічної інвентаризації» Димитровської міської ради №304 від 17.12.2015 року вбачається, що двокімнатна квартира загальною площею 42,5 м2, у тому числі жилою - 23,8 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS], належить відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області 29.12.2001 року за №7099. Вартість цієї квартири складає 66853,00 грн. Згідно з відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 30.03.2016 року, 23.10.2012 року накладено арешт на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS], на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження за виконавчим провадженням №25780452 від 10.04.2012 року. Відповідями Мирноградського міського ВДВС ГТУЮ в Донецькій області 06.10.2016/14.26-3-1786/70 та 22.11.2016/14.26-3-17070 [PERSON] роз'яснене право звернення до суду за ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про зняття арешту з належної їй частини квартири підлягають задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно із ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки рішенням апеляційного суду Донецької області від 07.06.2016 року у справі № 226/3813/15-ц, яке за даними ЄДРСР є чинним і не було скасоване судом касаційної інстанції, за [PERSON] визнане право власності на ? частину квартири [ADDRESS], а арешт накладався на це майно як на майно відповідача [PERSON] в рамках виконавчого провадження, і в подальшому статус частини майна був змінений щодо його належності, суд вбачає, що підстава для арешту належної [PERSON] частини квартири відсутня. Враховуючи, що чинність арешту перешкоджає позивачеві в реалізації своїх прав як власника майна, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про зняття арешту з частини квартири, належної позивачеві. На підставі вищезазначеного та

Outcome: approved