Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-15 00:00:00

позивач звернулась до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до Комунальної установи культури «Донецький обласний навчально-методичний центр культури» про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 10949,80 гривень, зобов`язання здійснити сплату єдиного соціального внеску за період з 10.10.2015 р. по 15.03.2019 р., стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період з 05 березня 2012 року по 15.03.2019 року позивач знаходилась у трудових відносинах з Комунальною установою культури «Донецький власний навчально-методичний центр культури». Трудові відносини припинені на підставі рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 28.08.2019 (справа №752/10315/19), яке набрало законної сили 30.09.2019 року та не оскаржувалось Відповідачем. Відповідно до рішення Голосіївського районного суду м.Києва, Відповідачем було прийнято наказ від 07.02.2020 року № 8-к «Про припинення трудових відносин» в зв`язку з чим позивач була звільнена з посади юрисконсульта 1 категорії на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України з 15.03.2019 року та Відповідачем зроблено відповідний запис до трудової книжки. Позивач зазначає, що 25.06.2020 року вона звернулась із заявою до Відповідача з вимогою провести всі розрахунки та здійснити сплату єдиного соціального внеску, який повинен сплачувати роботодавець за працівників відповідно до вимог чинного законодавства України. У заяві були зазначені всі необхідні реквізити для розрахунку. Однак, станом на 17.07.2020 року, Відповідачем не здійснено будь-яких розрахунків, не сплачено єдиний соціальний внесок, та вона не отримувала ні якого письмового повідомлення з цього приводу. У зв`язку з тим, що під час знаходження у трудових відносинах з Відповідачем, з 12 грудня 2012 року по 09.10.2015 року включно, позивач знаходилась у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, остання вважає, що Відповідачем повинно бути сплачено мінімальний розмір заробітної плати з 10.10.2015 по день звільнення, а саме по 15.03.2019 року. 21.07.2020 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву. 25.09.2020 р. судом закрито підготовче провадження. 06.10.2020 р. відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити у задоволенні позову, оскільки після закінчення відпустки по догляду за дитиною позивач не приступила до виконання своїх обов`язків, що встановлено рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 28.08.2019 р. 22.09.2016 р. було затверджено Статут Комунальної установи культури «Донецький обласний учбово-методичний центр культури», в подальшому визначено новий штатний розпис установи. Посада юрисконсульта 1 категорії в новому штатному розписі не була передбачена, оскільки після тимчасової окупації м.Донецька та переміщення установи до м.Краматорськ Донецької області відомості про позивача в установі були відсутні. Позивач протягом всього часу не зверталась ні до установи, ні в Управління культури і туризму Донецької обласної державної адміністрації, еа адресу відповідача не надходило будь-яких її звернень, відомості про місцезнаходження відповідача та його контактні дані знаходились на офіційному сайті. Оскільки позивач протягом спірного періоду не працювала, не виконувала будь-яку роботу, відповідно у відповідача не виникло обов`язків щодо виплати заробітної плати, а отже такі вимоги є необґрунтованими, в зв`язку з чим відповідач просить відмовити у задоволенні позову. В ході судового розгляду позивач підтримала позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній латі в сумі 105949,80 гривень, від інших позовних вимог відмовилась. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, зазначаючи, що позивач не виконувала будь-яку роботу, її посада відсутня в новому штатному розписі, після припинення відпустки по догляду за дитиною до підприємства не зверталась, хоча інформація про місце переміщення установи та контактні дані була на сайті Донецької обласної державної адміністрації. Вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 05 березня 2012 р. позивача призначено на посаду юрисконсульта 1 категорії комунальної установи культури «Донецький обласний учбово-методичний центр культури» наказом від 05.03.2012 року № 13-ос. Донецький обласний навчально-методичний центр культури зареєстровано та знаходилось за адресою: 83050, м.Донецьк, вул.Шевченка, б. 2. З грудня 2012 року позивачу було надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення трирічного віку. Після закінчення відпустки позивач не змогла приступити до виконання своїх трудових обов`язків, у зв`язку з проведенням антитерористичної операції на сході України та залишенням зазначеної території. Відповідно до розпорядження голови облдержадміністрації. Керівника військово-цивільної адміністрації «Про внесення змін до статуту комунальної установи культури «Донецький обласний учбово-методичний центр культури» від 22.09.2016 р. № 835 затверджено Статут комунальної установи культури «Донецький обласний учбово-методичний центр культури» в новій редакції, згідно з яким місцезнаходженням відповідача визначено за адресою: Донецька область, м.Краматорськ, вул.Шкільна, 9а . Відповідачем фактично здійснювалась діяльність за адресою: [ADDRESS] . Після затвердження статуту був затверджений штатний розпис з врахуванням зміни чисельності працівників та наявності умов для здійснення їх функцій, яким не передбачена посада юрисконсульта 1 категорії. 14.11.2016 р. позивач взята на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: [ADDRESS] . Зазначені обставини були встановлені рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 28.08.2019 р. у справі № 752/10315/19 і в силу положень ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Крім того, зазначеним рішенням суд визнав припиненими трудові відносини між [PERSON] та Комунальною установою культури «Донецький обласний навчально-методичний центр культури» в зв`язку із звільненням [PERSON] з посади юрисконсульта 1 категорії на підставі п.6ст.36 КЗпП України з 15.03.2019 р. Відповідачем на виконання рішення суду було прийнято наказ від 07.02.2020 року № 8-к «Про припинення трудових відносин» в зв`язку з чим позивач була звільнена з посади юрисконсульта 1 категорії на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України з 15.03.2019 року та зроблено відповідний запис до трудової книжки. Звертаючись до суду позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з 10.10.2015 р. по 15.03.2019 р., виходячи з встановленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати. Згідно з ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Зазначені положення закріплені також ст.24 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В силу положень ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці (стаття 3 Закону України «Про оплату праці»). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Тобто, закон визначає, що заробітна плата виплачується за виконану роботу. Як встановлено судом, і це підтверджується відповідачем, показами свідків [PERSON] , [PERSON] , позивач в спірний період не виконувала будь-якої роботи, після виходу з відпустки по догляду за дитиною не зверталась до Комунальною установою культури «Донецький обласний навчально-методичний центр культури» з заявами про готовність приступити до виконання своїх обов`язків, на підприємстві не з`являлась. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що вона виконувала свої обов`язки в період з 10.10.2015 р. по 15.03.2019 р., а отже у роботодавця не виникає обов`язку щодо виплати їй заробітної плати за вказаний період. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню. На підставі положень ст.141 ЦПК України з відповідача не підлягають стягненню судові витрати в зв`язку з відмовою у задоволенні позову.

Outcome: dismissed