Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом в якому просить суд прийняти рішення, яким визнати факт її проживання у гуртожитку без реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS]. У судове засідання позивач не з»явилась, направила до суду заяву з проханням слухати справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримала, прохала задовольнити. Представник КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради в судове засідання не з»явився, про причини неявки суд не повідомив, направив на адресу суду клопотання про виключення КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради зі справи як неналежного відповідача. Представник виконавчого комітету Полтавської міської ради в судове засідання не з»явилась, направила на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності, при вирішенні спору покладалась на розсуд суду. Відповідно до ст. 169 ЦПК України суд розглядає справу у відсутність не з»явившихся учасників процесу за наявними в матеріалах справи доказами та постановляє заочне рішення. Судом встановлено, що у вересні 2013 року позивач звернулась до відділу обліку, розподілу та приватизації житла виконавчого комітету Полтавської міської ради із заявою про приватизацію житлового приміщення (кімнати) у гуртожитку за адресою: [ADDRESS]. На її звернення була надана відповідь, що згідно із вимогами пунктів 18 та 20 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затверджене Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 р. № 396. громадяни повинні надати в орган приватизації, в тому числі документ, який підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду. Таким документом є довідки з попередніх місць проживання (після 1992 року). Позивачу відмовляють у приватизації житлового приміщення, оскільки вона не надала доказів, що підтверджують невикористання нею житлових чеків для приватизації державного житлового фонду за період з 1997 по 2000 рік. Позивач народилась у с. Качанове Гадяцького району, Полтавсьської області і була заресстрована у будинку своєї матері за адресою: [ADDRESS] до 11.08.1997 року. Відповідно до копії довідки, що знаходиться в матеріалах справи, № 135 від 29.04.2013 року, виданої виконкомом Качанівської сільської ради Гадяцького району Полтавської області громадянці [PERSON], [INFO] жительці м. Полтави в тім, що вона дійсно проживала в [ADDRESS] до дня зняття з реєстрації 11.08.1997 року та приватизованого майна не має. У своєму позові позивач вказує, що більше 15 років постійно проживає у гуртожитку за адресою: [ADDRESS]. У період з 11.08.1997 р. по 5.01.2000 року проживала без реєстрації у кімнаті своєї сестри. З 2000 по 2002 р. була зареєстрована тимчасово на час навчання у Полтавському технікумі харчових технологій, а з 05.01.2000 року зареєстрована постійно відповідно до копії довідки з КП «ЖЕО » від 10.09.2013 р. № 4655. Відповідно до ст..3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» свобода пересування - право громадянина України, а також іноземця, особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщаються по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідно до ст..2 вищевказаного Закону реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або ЇЇ відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Законодавством не передбачено окремих документів, якими громадян може підтвердити місце фактичного проживання, окрім як реєстрація місця проживання. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, що мають юридичне значення від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Встановлення факту проживання у гуртожитку необхідно для підтвердження факту невикористання житлових чеків на приватизацію житла та з метою реалізації права на приватизацію. Позивач не приймала участі у приватизації майна, даний факт також підтверджується довідками з ПП БТІ «Інвентаризатор» та з сільської ради Качанівського виконавчого комітету. Стаття 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначає, що громадяни, на яких поширюється дія цього Закону мають право па приватизацію житлових приміщень, у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація житлового фонду - це відчуження квартир (будинків)- житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом. Згідно із ст. 2 Закону до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будники, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), тощо). які використовуються громадянами на умовах найму. Частиною 3 п. 14 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затверджене наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства від 16.12.2009 р. № 396 передбачено, що громадяни. які проживають у гуртожитках, що перебувають у власності підприємств, установ, організацій, утворених у процесі корпоратизації чи приватизації, набувають право на приватизацію найманих жилих приміщень після передачі таких гуртожитків у комунальну власність та за умови, що вони фактично проживають у таких гуртожитках правомірно і тривалий час (не менше п»яти років). Відповідно до ст. 127 Житлового кодексу України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання можуть використовуватися гуртожитки. Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Ця норма ЦК ґрунтується на положенні ст. 33 Конституції України, згідно з яким кожний, хто законно перебуває на території України, має право вільно пересуватися, обирати місце перебування і проживання. Відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-УІ від 11.12.2003 р. (ст. 3) місцем проживання фізичної особи є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Під поняттям «житло» також слід розуміти і призначені для постійного проживання житлові приміщення гуртожитків. Відповідно до ст. 812 ЦК України предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Помешкання має бути придатним для постійного проживання в ньому. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними , підтвердженими, а отже підлягаючими задоволенню.

Outcome: approved