Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-29 00:00:00

Позивач звернулась до Обухівського районного суду Київської області з позовом до відповідача, [PERSON], в якому просила суд визнати недійсною відмову [PERSON] від 25.05.2011 року від прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON], яка померла 29.12.2010 року та визнати позивача спадкоємцем першої черги на обовязкову частку майна за законом після смерті [PERSON], яка померла 29.12.2010 року. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 29.12.2010 року померла її матір [PERSON], після смерті якої залишилось спадкове майно, яке складається з земельної ділянки та грошового вкладу. Все своє майно згідно заповіту мати заповіла брату позивача - лісовому [PERSON], оскільки на момент смерті матері позивач була пенсіонеркою та мала право на обовязкову частку в спадковому майні, яку бажала прийняти. Зважаючи, що до складу спадкового майна входила земельна ділянка сільськогосподарського призначення, то ще до прийняття спадщини позивач домовилась з братом, що в майбутньому вони продадуть її спільно, для чого вона відмовилась від обовязкової частки у спадщині, подавши заяву нотаріусу. В подальшому позивач та відповідач дізнались, що на відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення діє мораторій, тому підписуючи заяву про відмову від прийняття спадщини позивач істотно помилялась стосовно прав та обовязків сторін спадкових правовідносин., а тому вона є недійсною. Представник позивача та позивач в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позов визнав повністю, проти його задоволення не заперечував. Третя особа, Обухівська районна державна нотаріальна контора, в судове засідання не зявилась, її представник подав до суду клопотання, в якому просив розглянути справу за його відсутності. З урахуванням положень статей\~74-77,\~169 ЦПК України, суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних про права та взаємовідносини сторін по справі для її розгляду по суті за відсутності представника третьої особи по справі. Вислухавши представника позивача, сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до наявних матеріалів справи, судом встановлено, що 29.12.2010 року померла матір сторін [PERSON], після смерті якої залишилося спадкове майно, яке складається з земельної ділянки сільськогосподарського призначення, акцій та грошового вкладу та Обухівською районною державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу № 163/2011 до майна померлої. Згідно з заповітом, складеним [PERSON] 10.12.1990 року та посвідченим Старобезрадичівською сільською радою, все своє майно вона заповіла синові [PERSON], який є відповідачем по даній справі. Судом встановлено, що на момент смерті [PERSON], позивач [PERSON] вже була пенсіонеркою за віком та їй належала по закону обовязкова частка в спадковому майні її матері, яку вона бажала прийняти. В судовому засіданні з поясненнь сторін встановлено, що ще до прийняття спадщини, сторони домовились, що оскільки до складу спадкового майна входить земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 2,345 га, та щоб не отримувати окремі правовстановлюючі документи на неї та продати її не частинами, а в цілому, позивач відмовиться від своєї обовязкової частки у спадщині. 25.05.2011 року позивач подала третій особі по справі, письмову заяву, в якій зазначила, що відмовляється від прийняття належного їй спадкового майна після смерті своєї матері [PERSON] на підставі ст. 1241 Цивільного Кодексу України. Як доводить позивач, і це визнається відповідачем, підписуючи заяву про відмову від прийняття спадщини позивач істотно помилялась стосовно прав та обовязків сторін спадкових правовідносин. Згідно з ч. 1\~ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч. 5\~ст. 1274 ЦК України, відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями\~225,\~229-231\~і\~233\~цього\~Кодексу. Згідно з ч. 3\~ст. 3 ЦПК України, відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Відповідно до п. 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним» № 9 від 06.11.2009 року, відповідно до\~статей 229 - 233 ЦК\~правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину\~стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання\~\~правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша\~статті 229 ЦК України). Відповідно до ч. 5 ст. 1274 ЦК України, відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підств встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу, а згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі. Суд вважає, що відмовляючись від прийняття спадщини після смерті своєї матері, тобто, фактично безоплатно відчужуючи майно, позивач помилялася щодо природи вчинюваного нею правочину та своїх прав на спадщину, що в свою чергу, дає правові підстави для висновку, що позивачка помилялась щодо природи вчинюваного нею одностороннього правочину про відмову від прийняття спадщини, а її волевиявлення не відповідало її внутрішній волі, а тому її відмову від прийняття спадщини за законом від 25.05.2011 року після смерті [PERSON] слід визнати недійсною. 13 лютого Конституційний Суд України оприлюднив прийняте 11 лютого 2014 року Рішення\~у справі № l-рп/2014 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України (справа про право на обов`язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця). Конституційний Суд України, розкриваючи зміст поняття „повнолітні непрацездатні діти, що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обовязкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії „непрацездатні інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття „непрацездатний. Так, згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України „Про прожитковий мінімум від 15 липня 1999 року № 966ХIV (далі Закон № 966), абзацом сімнадцятим частини першої статті 1 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування від 9 липня 2003 року № 1058IV з наступними змінами (далі Закон № 1058) до непрацездатних належать, зокрема, особи, які визнані інвалідами в установленому законом порядку. Відповідно до п. 7 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 захист права на обовязкову частку в спадщині може здійснюватись шляхом предявлення вимог про визнання права на обовязкову частку у спадщині. Оскільки позивач як спадкоємець першої черги мала б право на успадкування ? частки майна після смерті своєї матері, то розмір обовязкової частки від спадкового майна складає 50% від неї, тобто ? частину спадкового майна. Отже, позовна вимога позивача про визнання її спадкоємцем першої черги на обовязкову частку майна за законом після смерті [PERSON] на обовязкову частку у спадщині є також обґрунтованою та підлягає задоволенню з метою повного захисту її прав. З урахуванням викладеного, позовні вимоги про визнання недійсною відмови [PERSON] від прийняття спадщини та визнання її спадкоємцем першої черги на обовязкову частку майна за законом після смерті [PERSON], яка померла 29.12.2010 року, суд вважає обґрунтованими. Судові витрати по справі, позивачка зі своїм представником просили залишити за позивачем.

Outcome: approved