Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

Позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідача: основної суми боргу у розмірі еквівалентному 150000 доларів США, що на момент пред'явлення позову еквівалентно - один мільйон двісті чотири тисячі п'ятсот гривень за договором позики від 30 травня 2006 року та судових витрат державне мито у розмірі 1700,00 гривень та витрати на інформаційно-технічне забезпечення 120,00 гривень. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник не з'явилися, представник позивача надав до суду заяву в якій позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити та розглянути справу у їх відсутність. Відповідачка [PERSON] та її представник у судове засіданні, не з'явилися, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не сповістили, однак в матеріалах справи є заперечення на позовну заяву в яких представник відповідачки просив відмовити в задоволенні позову, оскільки просив застосувати до позовних вимог [PERSON] строк позовної давності, також повідомив суд (а.с.94), що [PERSON] визнає факт отримання від позивача грошових коштів в розмірі 150000 доларів США саме за тим довором займу від 30.05.2006 року, якого надано позивачем до матеріалів справи, оскільки нею звірено цю копію з копією, яка зберігається у неї. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що 30 травня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно з яким [PERSON] надав [PERSON] позику у розмірі 150000 доларів США. У даному договорі в пункті 2 зазначено, що повернення вказаної суми грошових коштів повинно бути здійснено позичальником до 30 листопада 2007 року. Пунктом 6 договору передбачено, що позичальник зобов'язується у разі неможливості повернути позику грошовими коштами, повернути борг шляхом передачі у власність та володіння позикодавця земельну ділянку [NUMBER], площею 1,47 га, розташовану на полі [ADDRESS] та належну позичальнику на підставі державного акту № 010552901187 від 7 вересня 2005 року. В пункті 7 договору вказано, що невід'ємною частиною договору є розписка позичальника в отриманні суми, а саме сто п'ятдесят тисяч доларів США. Пункт 8 передбачає, що договір позики вважається припиненим у разі виконання позичальником зобов'язань сплати отриманих грошових коштів або передачі земельної ділянки [NUMBER]. У пункті 10 вказано, що при підписанні договору позики передані позикодавцю оригінали документів: державний акт на право власності на земельну ділянку, додаток до акту, технічна документація, заповіт від [PERSON] на [PERSON], зареєстрований нотаріусом в реєстрі № 2891 від 30 травня 2006 року та довіреність від [PERSON] на ім'я [PERSON] , зареєстрована нотаріусом в реєстрі за № 2889 від 30 травня 2006 року. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Представник відповідачки [PERSON] посилається на те, що з 30 листопада 2007 року почався розрахунок строку позовної давності тривалістю в три роки, протягом якого [PERSON] мав звернутися до суду з відповідним позовом, однак він звернувся до суду тільки 31 жовтня 2011 року, тобто через 11 місяців після спливу строку позовної давності. На заперечення відповідачки, представник позивача посилається на те, що позивач [PERSON] неодноразово звертався до відповідачки з проханням повернути грошові кошти, однак відповідачка просила його зачекати. В 2010 році позивач утратив довіру до відповідачки, та вирішив переоформити на себе земельну ділянку, та в процесі оформлення документів йому стало відомо, що є рішення Апеляційного суду Одеської області від 4 травня 2006 року на підставі якого у задоволені позову [PERSON] до Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про визнання угоди купівлі-продажу земельної ділянки дійсною та визнання права власності на земельну ділянку відмовлено. Тобто відповідачка [PERSON] укладаючи договір позики вже знала, що вона не є власником земельної ділянки [NUMBER], оскільки договір позики був укладений 30.05.2006 року. Згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважним причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Суд вважає, що причиною поважності пропущення позовної давності є те, що позивач був впевнений, що у разі не повернення йому грошових коштів він на підставі документів, які передані йому відповідачкою може переоформити на себе право власності на вказану земельну ділянку, не знаючи, що відповідачка [PERSON] на момент укладення договору позики вже не була її власником. Також судом враховується те, що сторони при розгляді справи неодноразово просили відкласти слухання справи, оскільки просили час для вирішення спору мирним шляхом. Тому суд вважає, що порушене право [PERSON] підлягає захисту у судовому порядку. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем). У позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі еквівалентному 150000 доларів США, що на момент пред'явлення позову еквівалентно - один мільйон двісті чотири тисячі п'ятсот гривень за договором позики від 30 травня 2006 року При викладених обставинах, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму основного боргу у розмірі 1204500 гривень (150000 доларів США х 8,03 курс НБУ=1204500). Також [PERSON] повинна відшкодувати [PERSON] державне мито у розмірі 1700,00 гривень та витрати на інформаційно-технічне забезпечення 120,00 гривень, які були сплачені позивачем при поданні позову.

Outcome: approved