Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, а згодом з уточненим позовом, згідно якого просить визнати незаконним наказ (розпорядження) № 49 Публічного акціонерного товариства «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма» від 27 вересня 2016 року про припинення трудового договору (контракту) з нею з підстав, передбачених ч. 1 ст. 38 КЗпП України, зобов'язати відповідача видати наказ про припинення з нею трудових відносин з 27 вересня 2016 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, й внести відповідний запис до трудової книжки, зобов'язати відповідача внести зміни до її трудової книжки про недійсність запису про звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України, а також стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу в сумі 1439,16 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 5\~904, 00 грн., зазначивши що її звільнення відбулось з порушенням норм КЗпП України та не у відповідності до поданої нею заяви. В судове засідання представник позивача не зявився, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить їх задовольнити Представник відповідача в судове засідання не зявився, від нього надійшла заява по розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав частково з підстав, викладених в письмових запереченнях, згідно яких вважає, що позивач у поданій позовній заяві не дотримався вимог ст. 235 КЗпП України щодо захисту своїх порушених прав, а саме позивач не просить визнати причини звільнення такими, що не відповідають чинному законодавству, не надає точне формулювання причини звільнення, яку вона вважає правильною та яку вважає за потрібне зазначити в трудовій книжці, при цьому обмежившись зобовязанням відповідача виконати умовну дію «внести відповідний запис до трудової книжки». З проведеними розрахунками щодо стягнення суми вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати погодився в повному обсязі, при цьому просив визначити вказані суми без утримання податків й інших обовязкових платежів. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяв представників сторін про слухання справи за їх відсутності та відсутності позивача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши доводи позовної заяви, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги підлягають повному задоволенню за наступними підставами. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала на посаді завідуючої складом Публічного акціонерного товариства «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма» /а.с.8/ Згідно наказу (розпорядження) № 49 Публічного акціонерного товариства «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма» від 27 вересня 2016 року позивач [PERSON] була звільнена за ст. 38 КЗпП України (а.с.7). Звільнення відбулось на підставі заяви позивача від 26 вересня 2016 року, в якій вона просила звільнити її за власним бажанням за станом здоровя та в звязку з невиплатою заробітної плати (а.с. 10). Тобто, суд вбачає, що звільнення відбулось не з тих підстав, які були зазначені позивачем, а з формулюванням, яке фактично передбачене ч. 1 ст. 38 КЗпП України. За змістом ст. 38 КЗпП України, працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Навіть якщо вказані працівником причини звільнення порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має лише факт порушення законодавства про працю, яке спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення або істотність порушення трудових прав працівника. Крім того, власник або уповноважений ним орган не вправі самостійно змінювати визначену працівником причину звільнення з роботи. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові судової палати у цивільних справах від 31 жовтня 2012 року у справі №6-120цс12. Таким чином, зазначення підстав звільнення позивача відповідачем на власний розсуд є таким, що суперечить Закону, тому має бути змінено. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у пункті 18\~постанови № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», якщо обставинам, які стали підставою для звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Відповідно до ч. 3\~ст. 235 КЗпП України, в разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Враховуючи, що відповідачем у наказі про звільнення позивача дана неправильна юридична кваліфікація підстави звільнення позивача, суд вважає за можливе змінити формулювання причини звільнення та привести її у відповідність з чинним законодавством про працю. Дійшовши висновку про необхідність зміни формулювання причини звільнення [PERSON] суд враховує, що згідно зі ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Також, відповідно до ч. 1\~ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Суд приймає до уваги розрахунок, поданий на підтвердження сторонами розміру вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки заробітної плати, як вірний, оскільки він відповідає вимогам Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та узгоджений сторонами. При цьому суд не приймає до уваги заперечення відповідача, оскільки вони спростовуються вищенаведеними приписами норм чинного законодавства. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно Рішення Конституційного суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 у справі № 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому звязку з поняттям «права», необхідно розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, - суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Таким чином,

Outcome: approved