Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача та просила дозволити їй, без згоди батька [PERSON] , оформити виготовлення біометричного паспорту громадянина України для тимчасового виїзду за кордон дитини [PERSON] , [INFO] за межі України в період з 01.12.2019 року по 31.12.2020 року до Єгипту, Ізраїлю, а також в період з 01.01.2020 року по 31.12.2021 року до Туреччини або Сполучених штатів Америки та Канади, в період з 01.01.2022 року по 31.12.2024 року до Англії та країн Шенгенської угоди з метою збільшення її кругозору, культурно-освітнього розвитку, оздоровлення та відпочинку. Надати дозвіл позивачу на тимчасове багаторазове вивезення за кордон дитини [PERSON] , [INFO] , без згоди батька [PERSON] до досягнення нею шістнадцятирічного віку та на виготовлення її біометричного паспорту громадянина України для виїзду за кордон, без згоди батька. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем від якого вони мають доньку [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу донька сторін [PERSON] , [INFO] проживає разом з нею за адресою: [ADDRESS] та знаходиться на повному її вихованні та утриманні. Протягом декількох років після розлучення з відповідачем позивачем неодноразово здійснювалися спроби вивезти доньку [PERSON] , [INFO] за кордон з метою відпочинку та оздоровлення на нетривалий період часу. Проте, відповідач [PERSON] , щоразу необґрунтовано та безпідставно ухилявся від нотаріального оформлення документів. Такі систематичні дії відповідача призводять до ускладнення процедури оформлення документів на виїзд неповнолітньої особи за кордон; переносу запланованих поїздок за межі України; затримки у придбанні білетів; додаткових, незапланованих та безпідставних фінансових затрат. Проте, жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову в оформленні документів, відповідач не наводить. Вважає, що така позиція відповідача і батька - [PERSON] шкодить інтересам доньки сторін та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку. 15.05.2019 року позивач надіслала відповідачу на адресу: [ADDRESS] , особистий лист з проханням надати згоду для тимчасового виїзду доньки за кордон, а саме до Єгипту, Ізраїлю, Сполучених штатів Америки, та країн Шенгенської угоди. Метою поїздок є збільшення кругозору дитини, її культурно-освітнього розвитку, оздоровлення та відпочинку. 03.06.2019 року, позивач отримала від «Укрпошти» СМС про те, що відповідач [PERSON] відмовився отримувати вказаний лист. Зазначила, що усі ці поїздки здійснюється для оздоровлення та відпочинку дитини на короткий термін, без мети постійного проживання за межами України. Таким чином, жодні права батька, встановлені чинним законодавством України, в тому числі на побачення з дитиною порушуватися не будуть. З огляду на ці обставини, позивач має намір вивезти доньку за кордон, а саме в період з 01 грудня 2019 рою по 31 грудень 2020 року до Єгипту, Ізраїлю, а також в період з 01 січня 2020 рою по 31 грудня 2021 року до Туреччини, або Сполучених штатів Америки та Канади а в період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2024 року до Англії та країн Шенгенської угоди, без згоди відповідача. На підставі викладеного, просила позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 13.08.2019 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 29.08.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала заяву в якій просила розгляд справи проводити без її участі та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, відповідно до ст.ст. 223, 280, 281 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у його відсутність, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечувала позивач. Третя особа в судове засідання свого представника не направила, надіслала на адресу суду заяву в якій при ухваленні рішення просила виходити з інтересів дитини та справу розглядати без участі її представника. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Врахувавши заяву позивача, третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що позивач та відповідач перебували у шлюбі з 20.07.2007 року. Від даного шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 07.08.2013 року шлюб між сторонами був розірваний. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивач звертаючись до суду з даною позовною заявою зазначила, що на даний час відповідач не надає згоди на виїзд неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , за кордон. При цьому, відповідач порушує перш за все права дитини, у зв`язку із чим просила дозволити їй, без згоди батька [PERSON] , оформити виготовлення біометричного паспорту громадянина України для тимчасового виїзду за кордон дитини [PERSON] , [INFO] за межі України в період з 01.12.2019 року по 31.12.2020 року до Єгипту, Ізраїлю, а також в період з 01.01.2020 року по 31.12.2021 року до Туреччини або Сполучених штатів Америки та Канади, в період з 01.01.2022 року по 31.12.2024 року до Англії та країн Шенгенської угоди з метою збільшення її кругозору, культурно-освітнього розвитку, оздоровлення та відпочинку. Також, просила надати дозвіл їй на тимчасове багаторазове вивезення за кордон дитини [PERSON] , [INFO] , без згоди батька [PERSON] до досягнення нею шістнадцятирічного віку та на виготовлення її біометричного паспорту громадянина України для виїзду за кордон, без згоди батька, на що слід зазначити наступне. Ст. 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до ч. 2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У статті 141 СК України визначена рівність прав і обов`язків батьків відносно дитини. Встановлено, що позивач не має змоги отримати від відповідача згоду на виїзд дитини за кордон, що підтверджується тим, що 15.05.2019 року позивачем було направлено відповідачу на адресу: [ADDRESS] , лист з проханням надати згоду для тимчасового виїзду доньки за кордон, а саме до Єгипту, Ізраїлю, Сполучених штатів Америки, та країн Шенгенської угоди. Метою поїздок є збільшення кругозору дитини, її культурно-освітнього розвитку, оздоровлення та відпочинку. 03.06.2019 року, позивач отримала від «Укрпошти» СМС про те, що відповідач [PERSON] відмовився отримувати вказаний лист. Встановлено, що позивач має намір вивезти доньку за кордон для її оздоровлення та відпочинку в період з 01 грудня 2019 рою по 31 грудень 2020 року до Єгипту, Ізраїлю, а також в період з 01 січня 2020 рою по 31 грудня 2021 року до Туреччини, або Сполучених штатів Америки та Канади, в період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2024 року до Англії та країн Шенгенської угоди. Проте, відсутність згоди відповідача на виїзд доньки сторін за кордон позбавляє її права на свободу пересування, на фізичний, духовний, емоційний розвиток дитини, на її оздоровлення, тощо. Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України №789 від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до положень ст.ст. 7, 155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснитися всупереч інтересам дитини. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 визначено, що перетинання державного кордону для в`їзду/виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16 - річного віку здійснюється лише за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України осіб, уповноважених одним з батьків з нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тобто, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Дозвіл на тимчасові виїзди за кордон з дати набрання рішення законної сила у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) в якому Велика Палата відступила від правового висновку, згідно з яким пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Крім того, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, відповідач тривалий час заперечує проти надання дозволу на виїзд дитини за кордон, при розгляді даної справи судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України для тимчасового перебування за кордоном з метою оздоровлення та відпочинку, суд приходить до висновку про доцільність надання дозволу на оформлення проїзних документів дитині для тимчасового виїзду за межі України без згоди та супроводу батька, а також на тимчасовий виїзд дитини у супроводі матері, що відповідатиме найкращим інтересам дитини. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. За змістом даної норми закону суд може дати дозвіл на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, і такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові № 6-7961цс15 від 09 липня 2015 року, надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить положенням статей 141, 153, 157 СК України, які визначають рівність прав та обов`язків батьків стосовно виховання дитини. З огляду на викладене, вимоги про надання дозволу позивачу на тимчасове багаторазове вивезення за кордон дитини [PERSON] , [INFO] , без згоди батька [PERSON] до досягнення нею шістнадцятирічного віку задоволенню не підлягають. З огляду на викладене суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. З урахуванням часткового задоволення позову, в порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в сумі 768,40 грн.

Outcome: partial