Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду 13.09.2017р. з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх неповнолітнього сина [PERSON], 10.02.2015р.н., в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів відповідача, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи від дня звернення до суду з позовом і до досягнення сином повнолітня та аліменти на її утримання в сумі 1000грн щомісячно, починаючи від дня звернення до суду з позовом і до досягнення сином трьох років, тобто до 10.02.2018р.. За наслідками розгляду справи 31.10.2017р. судом ухвалено рішення, яке набрало законної сили 11.11.2017р., яким позов [PERSON] задоволений частково: стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] в розмірі 1/6 частини з усіх видів доходів, але не менш 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 13.09.2017р. і до досягнення дитиною повноліття, тобто до 10.02.2033р.; стягнуто з [PERSON] в дохід держави судовий збір у розмірі 640грн. 19.03.2018р. відповідач звернувся до суду з заявою, в якій просив переглянути рішення суду від 31.10.2017р., оскільки 13.03.2018р. набрало законної сили інше рішення суду, яким встановлено, що [PERSON] не є батьком [PERSON]. Ухвалою суду від 23.03.2018р. заява відповідача про перегляд рішення за нововиявленими прийнята до розгляду. В судовому засіданні позивач не заперечувала проти задоволення заяви відповідача та скасування рішення суду від 31.10.2017р.. Пояснила, що визнає той факт, що відповідач не є батьком дитини, але до набрання законної сили рішенням суду від 05.02.2018р., яким встановлений цей факт, він зобовязаний сплатити їй аліменти на утримання дитини, тобто за період часу до 13.03.2018р.. Тож свої первинні позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Також просила не покладати на неї судові витрати. Представник відповідача просив задовольнити заяву про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у позові та стягнути з неї на користь відповідача судові витрати з оплати відповідачем судового збору. Пояснив, що на момент розгляду справи відповідач мав сумніви щодо свого батьківства відносно дитини, але не мав доказів на підтвердження цього факту, а позивач заперечувала відсутність родинного звязку між відповідачем та дитиною. За наслідками розгляду позову відповідача судом підтверджено відсутність родинного звязку між відповідачем та дитиною, а отже у відповідача відсутній обовязок щодо матеріального забезпечення такої дитини, внаслідок чого позовні вимоги позивача є неправомірними і не підлягають до задоволення. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що заява відповідача підлягає до задоволення з наступних підстав. По обставинах справи судом було встановлено, що сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], 10.02.2015р.н., що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження /а.с.4/. Сторони не перебували в зареєстрованому шлюбі і на теперішній час проживають окремо. Дитина проживає з позивачем. Разом з тим, згідно рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 05.02.2018р. /а.с.51-53/, яке набрало законної сили 13.03.2018р., судом встановлено, що відповідач не є біологічним батьком дитини [PERSON], внаслідок чого з актового запису про народження [PERSON] виключено відомості про батька [PERSON]. Надаючи оцінку доводам сторін суд виходить з наступного. Відповідно до п.1 ч.2 ст.423 ЦПК рішення суду, яким закінчено розгляд справи, що набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими обставинами, якщо є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд виходив з того, що відповідач є батьком дитини, а тому має обовязок утримувати дитину відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України (далі СК). Разом з тим, рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 05.02.2018р. встановлено факт того, що відповідач не є біологічним батьком [PERSON], а отже не має батьківського обовязку відносно дитини, а відтак не має обовязку з утримання дитини чи її матері. Відсутність родинного звязку унеможливлює покладання на відповідача обовязку по утриманню незалежно від того, коли встановлено таку обставину, оскільки моментом виникнення батьківського обовязку по утриманню є момент народження дитини, а отже встановлення відсутності родинного звязку свідчить, що такий момент не настав. Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини є неправомірними, оскільки відповідач не є батьком дитини і не має обовязку по її утриманню. Щодо вимог позивача про стягнення аліментів на її утримання, то слід звернути увагу що підставою таких вимог стала та обставина, що сторони мають спільну дитину, яка проживає з позивачем. Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача аліментів на утримання позивача ґрунтується на родинному спорідненні сторін відносно дитини, тобто підставою таких вимог є батьківство відповідача відносно [PERSON]. Відмовляючи у задоволенні таких вимог суд виходив з того, що позивач має право на утримання від відповідача, але відповідач не має можливості надавати позивачці матеріальну допомогу на її утримання. Разом з тим, враховуючи що відповідач не є біологічним батьком [PERSON], то він не має і обовязку по утриманню матері такої дитини з підстав, передбачених ч.2 ст.91 СК. З цих підстав не підлягають до задоволення вимоги позивача про стягнення аліментів з відповідача на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку. За таких обставин, рішення суду від 31.10.2017р. підлягає до скасування з ухваленням по справі нового рішення про відмову у позові [PERSON] з підстав, викладених вище. Вирішуючи питання про судові витрати суд виходить з того, що такі витрати складаються з судового збору, який підлягає сплаті за подання до суду позову (640грн), та судового збору, сплаченого відповідачем за подання заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами (960грн). З огляду на те, що позивач звільнена від сплати судового збору, а її позов не підлягає до задоволення, то витрати з оплати судового збору за подання позову слід віднести на рахунок держави. Щодо компенсації відповідачу понесених ним судових витрат, то слід звернути увагу, що відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК такі судові витрати мають бути покладені на позивача. Разом з тим, суд звертає увагу, що під час розгляду справи по суті відповідач не заперечував факту свого батьківства та щодо часткового задоволення позовних вимог про стягнення з нього аліментів на утримання дитини в розмірі 1/6 частини. До того ж відповідачем надавались суду докази на підтвердження добровільної сплати аліментів. З позовом про оспорювання батьківства відповідач звернувся вже після ухвалення рішення суду про стягнення з нього аліментів, хоча про наявність сумнівів щодо свого батьківства повідомляв суд, але не скористався правом заявлення зустрічного позову, щоб запобігти зайвим процесуальним діям та витратам. Таким чином, процесуальна поведінка відповідача не відповідає засадам пропорційності у цивільному судочинстві (ст.11 ЦПК), а тому на підставі п.п.3, 4 ч.3 ст.141, ч.9 ст.141 ЦПК понесені відповідачем судові витрати слід покласти на нього самого та не відшкодовувати їх. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved