Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що вона та третя особа з 19.11.1998 року є власниками 11/20 частин квартири [ADDRESS] . 9/20 часток вказаної квартири вона придбала за договором купівлі-продажу у [PERSON] .. 29.08.2013 року шлюб між сторонами розірвано, однак відповідач з реєстрації в квартирі добровільно не знімається, в квартирі не проживає, виселився добровільно, витрат на утримання квартири не несе, власних речей в ній не зберігає. Реєстрація в квартирі відповідача перешкоджає їй здійснювати повноваження власника, вона та третя особа не можуть отримати субсидію на оплату комунальних послуг, провести в квартирі ремонт, проживати в квартирі. Просила визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . Відповідач подав зустрічний позов про поділ майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності, в якому вказав, що в період з 21.01.2006 року по 29.08.2013 року перебував у шлюбі з позивачем, під час якого ними було придбано 9/20 частин квартири [ADDRESS] , що перебувають в їх спільній власності в рівних частинах. Просив поділити вказану частину квартири як спільне з позивачем майно, виділивши кожному з них по 9/40 частин спірної квартири та визнати за ними право власності на вказане майно. Справу розглянуто за правилами загального позовного провадження. Позивач та її представник позовні вимоги підтримали, зустрічні позовні вимоги не визнали. Позивач пояснила, що відповідач в квартирі не проживає, ремонту в ній не проводить, комунальні послуги не сплачує, тому вона бажає, щоб він знявся з реєстрації, оскільки під час спільного проживання вчиняв неправомірні дії, їх спільне проживання не можливе, з квартири з?їхав добровільно. Виплату за придбану частку здійснювала її мати, яка сплачувала отриманий відповідачем кредит. Представник позивача зауважив на те, що заявивши зустрічну позовну вимогу, відповідач не врахував частину неповнолітньої дитини позивача та не заявив вимогу про вселення. Відповідач позовні вимоги не визнав, свої зустрічні вимоги підтримав, пояснивши, що частина квартири була придбана під час шлюбу до отримання кредиту на споживчі цілі, який було витрачено на потреби родини, кредит він сплачував сам, працював на трьох роботах, іншого житла не має, змушений був залишити квартиру. Представник відповідача вказав на те, що відповідач є власником частини спірної квартири, яка придбана під час шлюбу, іншого житла не має, в квартирі не проживає вимушено через неприязні стосунки з позивачем. Третя особа первісний позов підтримала, проти зустрічних вимог заперечила, пояснивши, що на придбання частини квартири було взято кредит, який сплачувала вона. Відповідач виїхав з квартири, оскільки вчиняв неправомірні дії, винаймає інше житло. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, третьої особи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне : Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини щодо користування приміщенням квартири, власниками якої являються позивач та третя особа. Відповідач заявив про своє право власника на частину спірного житлового приміщення, яка була придбана в період шлюбу з позивачем. Первісний спір регулюється нормами цивільного законодавства - ст. 391,406,ч.2 ЦК України, відповідно до яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, право користування чужим майном може бути припинено за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Зустрічний спір щодо поділу спільного майна подружжя регулюється положеннями глави 7 Сімейного кодексу України (далі: СК України), ст.368, 370 Цивільного кодексу України (далі: ЦК України). Згідно ст.60,ч.2 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Закон (ст.368,ч.3 ЦК України) зазначає, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.70 СК України, ст.370 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Позивач та третя особа відповідно до свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] з 19.11.1998 року являються власниками 11/20 частин квартири [ADDRESS] . 9/20 частин вказаної квартири було придбано позивачем 14.11.2006 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Добролежею Л.Г., зареєстрованого за №9941. На час укладення вказаного договору сторони перебували в шлюбі, який було зареєстровано 21.01.2006 року. Згідно тексту вказаного договору (п.3) продаж майна було проведено за 5773 грн., які були отримані продавцем до підписання договору. Дійсність вказаного договору сторонами не оспорюється, позивачем або іншою особою вимогу про визнання одноособового права на придбане за вказаним договором майно не заявлено . За таких обставин, суд виходить з презумпції спільності майна, придбаного під час шлюбу, на умовах, зазначених в договорі про його придбання. Враховуючи, що вказаним договором визначено, що оплата придбаного майна була здійснена до його укладення за вказану в ньому суму, то доводи позивача та третьої особи про проведення розрахунку за майно за рахунок запозичених коштів, які повертались третьою особою, не мають правового значення, тому судом не аналізуються та не оцінюються. Встановивши, що частина квартири, про втрату користування якою заявлено первісний позов, придбана сторонами під час перебування в шлюбі, отже має статус спільного сумісного майна подружжя, суд дійшов висновку про те, що відповідач має право на 1/2 частину такої частки як спільного майна подружжя, тому його вимога підлягає задоволенню. При цьому, після виділення сторонам належних їм часток, право спільної сумісної власності підлягає припиненню (ст.364, 370 ЦК України). Оскільки ж відповідач є власником частини спірного майна, то він не може бути визнаний таким, що втратив право користування ним, так як право власності є непорушним і не залежить від фактичного використання належної особі власності. За таких обставин, первісний позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: approved