Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про захист прав споживачів, відшкодування збитків, мотивуючи свої вимоги тим, що 25 вересня 2014 року нею за допомогою сайту http://ifly.ua, який належить ТОВ «Дельта-Тревел», було заброньовано авіаквиток за напрямом Київ - Санкт-Петербург та у зворотній бік з датами вильоту з Києва 4 жовтня 2014 року та з Санкт-Петербургу 19 жовтня 2014 року,вартість квитків згідно рахунку-фактури становила 2879,00 грн. 26 вересня 2014 року було оплачено вартість квитків та отримано їх у електронному вигляді. Зазначає, що 3 жовтня 2014 року вона за допомогою спеціальної форми на сайті звернулася до відповідача із заявою про повернення квитків та запитом на повернення коштів на що отримала відповідь, що при поверненні квитків замовнику повертається лише 185 гривень збору, а у випадку зміни дати вильоту необхідно сплатити 50 євро штрафу та 250 гривень. Посилаючись на те, що її не було поінформовано про умови повернення квитків, чим порушено її права як споживача послуг, вона звернулася до представника ВАТ «Аерофлот-Російські авіалінії» в Україні з вимогою роз'яснити ситуацію. З відповіді стало відомо, що повне повернення квитка можливе лише у випадку неможливості вильоту за станом здоров'я, підтвердженим довідкою медичного закладу. Зазначає, що 3 жовтня 2014 року повторно направила претензію до ТОВ «Дельта-Тревел», однак кошти за оплачені квитки їй повернуто не було, на зв'язок відповідач не виходив, на претензії не реагував. Посилаючись на те, що відповідачем не було повідомлено про умови надання послуги, тарифи, умови повернення квитків, правила перенесення вильоту, чим порушено її права, гарантовані ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовано до неї нечесну підприємницьку практику, що спричинило заподіяння їй моральної шкоди та збитки, звернулася до суду з даним позовом, в якому просила стягнути з ТОВ «Дельта-Тревел» 2879 гривень вартості квитків, 5124,62 грн. неустойки, нарахованої відповідно до ч. 9 ст.12 і ч.7 ст.13 Закону України «Про захист прав споживачів» за 178 днів прострочення повернення коштів за квитки у розмірі 1% їх вартості за кожен день прострочення за період з 6 жовтня 2014 року по 1 квітня 2015 р., а також 2000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. В судове засідання позивачка не з'явилася, подала до суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. У попередніх засіданнях пояснила, що надавала відповідачу медичну довідку про свою хворобу, однак у поверненні коштів за квитки їй було відмовлено з підстав відсутності у довідці мокрої печатки медичного закладу і дати її видачі. Разом з тим, в ході розгляду справи, просила суд не приймати до уваги долучену до матеріалів справи медичну довідку та постановити рішення на підставі наявних в матеріалах справи інших доказів. Представник відповідача у судовому засіданні вимоги позивачки не визнав, обґрунтувавши поясненнями просив відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що не є належним відповідачем по справі, оскільки у правовідносинах з [PERSON] ТОВ «Дельта-Тревел» діяло за дорученням третьої особи ВАТ «Аерофлот-Російські Авіалінії», отримані від позивачки кошти були перераховані на рахунок авіакомпанії - перевізника, до компетенції якого входить питання повернення коштів. Зазначив також те, що питання про повернення коштів [PERSON] порушувала лише перед перевізником, а тому відповідач не повинен нести відповідальність за дії третьої особи. Посилався також на те, що позивачка не надала суду доказів на підтвердження того, що не скористалася квитками після відмови повернути їх вартість. Представник третьої особи - Генерального представництва авіакомпанії ВАТ «Аерофлот-Російські авіалінії» в України у судовому засіданні щодо вирішення спору поклався на розсуд суду. Пояснив також, що авіакомпанія не несе відповідальність за оформлення квитків через он-лайн-сервіси, Інтернет сайти та інші каси продажу, які належать агентам (продавцям). В свою чергу, вимушене повернення коштів можливе було у разі надання медичної довідки із зазначенням протипоказань щодо перельоту. Представник Держспоживінспекції України у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву, згідно якої просив справу розглядати без участі представника третьої особи. Суд вважає можливим слухати справу у відсутності представника 3-ї особи . відповідно до вимог ст.169 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника відповідача, представника 3-ї особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 1 грудня 2008 року між Представництвом ВАТ «Аерофлот-Російські Авіалінії» та ТОВ «Дельта-Тревел» було укладено Агентський договір №177-11/208 відповідно до якого Авіакомпанія доручила Агенту ТОВ «Дельта-Тревел» здійснювати продаж послуг Авіакомпанії від її імені, та отримані від третіх осіб кошти за вирахуванням своєї винагороди перераховувати Авіакомпанії (а.а.53-66). Продаж послуг Авіакомпанії щодо перевезення пасажирів повітряним транспортом здійснювалось ТОВ «Дельта-Тревел» із сайту http://ifly.ua. Як вбачається з наданих суду матеріалів, 25 вересня 2014 року позивачка за допомогою сайту ТОВ «Дельта-Тревел» забронювала авіаквитки за напрямом Київ - Санкт-Петербург та Санкт-Петербург - Київ з датами вильоту з Києва 4 жовтня 2014 року та з Санкт-Петербургу 19 жовтня 2014 року та оплатила їх вартість згідно рахунку-фактури у сумі 2879,00 грн. Після сплати коштів отримала квитки в електронній формі. 27 вересня 2014 року позивачка за допомогою спеціальної форми на сайті звернулася до відповідача із заявою про повернення квитків та запитом на повернення коштів чи зміну дати вильоту, на що отримала відповідь, що при поверненні квитків замовнику повертається лише 185 гривень збору, а у випадку зміни дати вильоту необхідно сплатити 50 євро штрафу та 250 гривень. Судом встановлено, та не спростовано позивачкою, що з приводу повернення коштів вона неодноразово зверталася до авіакомпанії ВАТ «Аерофлот-Російські авіалінії» в України, кошти повернуто не було, Авіакомпанія рекомендувала питання повернення коштів вирішувати з відповідачем. Дані обставини не заперечуються також і відповідачем та представником 3-ї особи та підтверджені матеріалами справи. Посилаючись на те, що її права як споживача послуг з перевезення порушені відповідачем, кошти за невикористані квитки не повернуто, вона була змушена вести неприємну для неї переписку з відповідачем, Авіакомпанією та Державною інспекцією України з питань захисту прав споживачів, докладати додаткових зусиль для відновлення свого права, що свідчить вважає про заподіяння їй моральної шкоди, і тому вимушена звертатись за захистом своїх порушених прав. Однак суд не може погодитись з даними вимогами, оскільки судом не було встановлено порушень прав позивачки, що є підставою для відмови у задоволенні її позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що при бронюванні квитків на переліт позивачка [PERSON] обрала найнижчі тарифи перевезення, запропоновані авіакомпанією, які не передбачають повернення квитків, крім випадків повернення на підставі медичної довідки із застереженням про протипоказання здійснення перельоту; а також передбачають зміну дати вильоту за умови сплати штрафу. Детальний опис тарифу перевезення містився на сайті відповідача в окремому посиланні (лінк), що не заперечувалося самою позивачкою. Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договорів на відстані продавець (виконавець) повинен надати споживачеві інформацію про: 1) найменування продавця (виконавця), його місцезнаходження та порядок прийняття претензії; 2) основні характеристики продукції; 3) ціну, включаючи плату за доставку, та умови оплати; 4) гарантійні зобов'язання та інші послуги, пов'язані з утриманням чи ремонтом продукції; 5) інші умови поставки або виконання договору; 6) мінімальну тривалість договору, якщо він передбачає періодичні поставки продукції або послуг; 7) вартість телекомунікаційних послуг, якщо вона відрізняється від граничного тарифу; 8) період прийняття пропозицій; 9) порядок розірвання договору. Відповідно до ч. 3 цієї статті факт надання інформації відповідно до вимог частини другої цієї статті повинен бути підтверджений письмово або за допомогою електронного повідомлення. Інформація, підтверджена таким чином, не може бути змінена продавцем (виконавцем) в односторонньому порядку. Як встановлено у судовому засіданні, відповідачем були розміщені письмово на сайті http://ifly.ua умови тарифів перевезення, що свідчить про виконання відповідачем обов'язку надати споживачу інформацію про запропоновану послугу, та спростовує посилання позивачки на ті обставини, що її права споживача були порушені бездіяльністю відповідача ТОВ «Дельта-Тревел». Висновків суду про відсутність порушень прав позивачки не змінюють і посилання позивачки на ті обставини, що нею було надано медичну довідку на підтвердження того, що вона з 29 вересня 2014 року по 4 жовтня 2014 року знаходилась на амбулаторному лікуванні (а.с.71), а тому відповідач повинен був повернути їй кошти за квитки. Такі твердження спростовуються самою медичною довідкою, яка не має необхідної печатки медичного закладу, а містить лише печатку лікаря, та не містить застереження про протипоказання до перельотів. Крім того, в судовому засіданні сама позивачка просила суд таку медичну довідку не враховувати як доказ. Зважаючи на недоведеність позовних вимог, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. Позивачем же в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано до суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували зворотнє, а ті які надані, не можуть бути взяті до уваги судом, оскільки об'єктивно спростовуються в сукупності матеріалами справи та встановленими в судовому засіданні обставинами. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у відповідача були наявні всі передбачені законом підстави для відмови в задоволенні вимог позивача.. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. З врахуванням викладеного, а також того, що судом встановлено, що у відповідача були наявні всі передбачені законом підстави для відмови в задоволенні вимог позивачки, суд приходить до висновку про відсутність порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів позивача у правовідносинах, які склалися між нею, відповідачем та третьою особою. Стаття 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов задоволенню не підлягає. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed