Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що 06.06.2020 на її адресу надійшло повідомлення від 13.04.2020 про припинення газопостачання до будинку за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з заборгованістю в сумі 173,50 грн за розподіл природного газу. Разом з цим, відповідач посилався на Кодекс газорозподільних систем, затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2494, згідно з яким акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Криворіжгаз»має право припиняти газопостачання до об`єкту споживача. Водночас, позивач вважає вказаний Кодекс нечинним, оскільки постанова НКРЕКП від 30.09.2015 №2494 не була внесена до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів. Такі дії відповідача, позивач вважає незаконними та агресивними, а підприємницьку діяльність - нечесною, у зв`язку з чим, просить суд: визнати дії відповідача щодо направлення повідомлення з погрозами припинити газопостачання до оселі, розташованої за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з існуючою заборгованістю в сумі 173,50 грн - нечесною підприємницькою практикою. Позивач у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Від представника позивача [PERSON] надійшла до суду заява про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, наддав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні та надав до суду відзив, який обґрунтований тим, що 13.04.2020 відповідачем на адресу позивача було направлено повідомлення про наявність заборгованості за доставку природного газу в сумі 173,50 грн, з вимогою погашення вказаної заборгованості та попередженням про можливі наслідки при ухиленні від виконання вимоги у вигляді припинення газопостачання. Таким чином АТ «Криворіжгаз» діяло відповідно до вимог п. 1 глави 7 розділу VI Кодексу ГРМ та ЗУ «Про ринок природного газу». Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Так, судом встановлено, що позивач є споживачем природного газу за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором про надання населенню послуг з газопостачання №0330271291 (а.с. 4-9). Даний договір було пролонговано на підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2498. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Взаємовідносини оператора газорозподільних систем АТ «Криворіжгаз» із суб`єктами ринку природного газу визначені Законом України «Про ринок природного газу» та Кодексом газорозподільних систем, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 за №2494 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за №1379/27824. Відповідно до п.п. 1 п. 1 глави 7 розділу VI Кодексу газорозподільних систем, оператор ГРМ в установленому законодавством порядку має право припинити/обмежити газопостачання (розподіл природного газу) на об`єкт споживача (у тому числі побутового споживача) з дотриманням ПБСГ та нормативних документів, що визначають порядок обмеження/припинення природного газу, у таких випадку: несвоєчасної та/або неповної оплата послуг згідно з умовами договору розподілу природного газу. З повідомлення про припинення/обмеження газопостачання (розподілу природного газу) від 13.04.2020 (а.с. 10) вбачається, що АТ «Криворіжгаз» повідомило позивача про те, що у зв`язку з несвоєчасною та/або неповною оплатою послуг та наявністю заборгованості за розподіл природного газу в сумі 173,50 грн, має бути припинено розподіл природного газу згідно з п.п. 1 п. 1 глави 7 розділу VI Кодексу газорозподільних систем, затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2494. Згідно з пунктами 33, 35 частини 1 статті 1 ЗУ «Про ринок природного газу» ринок природного газу - сукупність правовідносин, що виникають у процесі купівлі-продажу, постачання природного газу, а також надання послуг з його транспортування, розподілу, зберігання (закачування, відбору), послуг установки LNG. Розподіл природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов`язана з переміщенням природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки споживачам, але що не включає постачання природного газу; Абзацами 4, 5 пункту 5 глави 3 розділу VI Кодексу газорозподільних систем визначено, що в разі незгоди споживача приєднуватися до умов договору розподілу природного газу споживач не має права використовувати природний газ із ГРМ та має подати до Оператора ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу на його об`єкт. Згідно з вимогами цього пункту здійснюється приєднання до договору розподілу природного газу споживачів-замовників, які отримують технічний доступ до ГРМ. Як встановлено з матеріалів справи, позивач, як споживач природного газу, до Оператора ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу до будинку за адресою: [ADDRESS] , не подавала, що свідчить про приєднання до договору розподілу природного газу споживачів-замовників, які отримують технічний доступ до ГРМ. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Пунктом 17 частини 1 статті 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Позивач заявляє про порушення своїх прав як споживача послуг, що надає акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Криворіжгаз» у вигляді розподілу природного газу до її будинку, посилаючись на те, що відповідач направив на її адресу повідомлення з вимогою припинити газопостачання до будинку, розташованої за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з існуючою заборгованістю в сумі 173,50 грн, посилаючись на Кодекс газорозподільних систем, затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2494, який є нечинним, оскільки не вказана постанова не була внесена до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів. Вказані дії відповідача, на думку [PERSON] , є незаконними, агресивними та представляють собою нечесну підприємницьку практику. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Відповідно до п. 14 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно зі статтею 21 ЗУ «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу. Частинами 4,5 статті 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: 1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції; 2) вживання образливих або загрозливих висловів; 3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача; 4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб`єктом господарювання; 5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії. Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: 1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати; 2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла; 3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; 4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання. Перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 77 ІІПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Разом з цим, матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували незаконність, агресивність дій акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Криворіжгаз» та здійснення ним нечесної підприємницької практики, які на думку позивача, виразились у надісланні на її адресу повідомлення від 13.04.2020 про припинення газопостачання у зв`язку із заборгованістю за розподіл природного газу, та які б відповідали вищевказаним критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, і тим самим підтверджували обставини порушення відповідачем ЗУ «Про захист прав споживачів», саме на тих умовах які заявлені позивачем, а тому, враховуючи, що підстав вважати нечинним Кодекс газорозподільних систем, затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2494 не має, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі наявних у справі матеріалів, а також розподіл судових витрат між сторонами, правове регулювання якого міститься в положеннях ст.ст. 141, 142 ЦПК України. За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Виходячи з положень ч. 2 ст. 137, п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні первісної позовної заяви відмовлено, суд приходить до висновку, що відповідні судові витрати повинні бути покладені на позивача. Однак, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed