Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

позивач звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ «Діамантбанк» про про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням їх строків. Мотивував свої вимоги тим, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14 липня 2014 року ухваленому у цивільній справі за позовом [PERSON] до ПАТ «Діамантбанк» про зобов'яання повернути трудову книжку та стягнення грошової суми позов було задоволено та стягнуто з ПАТ «Діамантбанк» 12003654 гривні та зобов'язано повернути трудову книжку. Позивач вказує, що зазначене рішення набрало законної сили 29 жовтня 2014 року. Станом на день звернення до суду, відповідач не повернув йому трудову книжку, а 16 вересня 2014 року він працевлаштувався. З посиланням на Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», ч. 4 ст. 235 Кодексу законів про працю України та уточненого розрахунку наданого в судовому засіданні 03 липня 2015 року позивач просить стягнути з ПАТ «Діамантбанк» за період з серпня 2013 року по жовтень 2014 року середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 3492883 гривень 33 копійки, компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати в сумі 2021808 гривень 29 копійок, середній заробіток за порушення строків виплати заробітної плати в розмірі 2333333 гривень 38 копійок, а всього 7848025 гривень 25 копійок. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви та просив суд ухвалити рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю та вирішити питання про судові витрати. Представники відповідача заперечували проти задоволення позовних вимог з посиланням на заперечення надані в судовому засіданні. Зокрема представник відповідача ввжав, що є підстави для відмови в задоволенні позовних вимог по суті, однак просив суд застосувати наслідки пропску строків позовної давності, оскільки вважав, що позивач дізнався про порушення своїх прав 12 липня 2013 року, а звернувся до суду 10 грудня 2014 року. Просив в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14 липня 2014 року ухваленому у цивільній справі за позовом [PERSON] до ПАТ «Діамантбанк» про зобов'яання повернути трудову книжку та стягнення грошової суми позов було задоволено та стягнуто з ПАТ «Діамантбанк» 12003654 гривні та зобов'язано повернути трудову книжку. Сторонами спору не заперечується і підтверджується матеріалами справи, що вказане рішення набрало законної сили 29 жовтня 2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню. Суд не бере до уваги посилання представника позивача на ту обставину, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки позивачем пред'явлено у тому числі вимогу про стягнення з відповідача суми індексу інфляції, яка розрахована від суми доходу позивача, що була стягнена на його користь рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14 липня 2014 року ухваленому у цивільній справі за позовом [PERSON] до ПАТ «Діамантбанк» про зобов'яання повернути трудову книжку та стягнення грошової суми. Як уже зауважував суд, зазначене рішення набрало законної сили 29 жовтня 2014 року. З відмітки канцелярії Голосіївського районного суду міста Києва за Вх. № 59227 вбачається, що позов пред'явлено до суду 10 грудня 2014 року. Відповідно, суд вважає, що позивач звернувся до суду за захистом свого права у межах строку спеціальної позовної давності в розумінні строку визначеного ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України. Відповідно до ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівнику належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України. Відповідно до ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Доказів повернення трудової книжки [PERSON], відповідачем суду надано не було. Суд вважає переконливо доведеною перед ним позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з серпня 2013 року по жовтень 2014 року. Розраховуючи зазначену суму, що підлягає до стягнення, суд вважає, що зазначений середній заробіток необхідно визначати з розрахунку заробітної плати (82825 грн. х 15 місяці) + з розрахунку винагороди 12000000/12 місяців = 166666.67 (166666.67 х 15 місяців) = 3742375.05 грн. Обгрунтовуючи такий розрахунок суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до правил статті 2 Закону України «Про оплату праці», до структури заробітної плати відноситься. зокрема: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про оплату праці», що до інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Також на погляд суду підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача суми компенсації, щодо розрахунку індексу інфляції в період невиплати доходу, що нараховується відповідно до статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати». Виходячи з таких міркувань, суд вважає розрахувати вказану суму наступним чином, а саме 9959646.77 гривень(сума доходу позивача після утримання податків і зборів) х 120.3% = 2021808.29 гривень. Задовольняючи таку вимогу, суд бере до уваги та покладає в основу мотивування рішення суду наданий позивачем розрахунок. Щодо стягнення з відповідача суми у розмірі 2333333.38 гривень, суд вважає таку нічим не обґрунтовану та недоведену будь-якими доказами, а тому на погляд останнього така не підлягає задоволенню. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково. Розподіл судових витрат між сторонами вирішити за правилами ст. 88 ЦПК України, стягнувши з відповідача на користь держави Україна 3654 гривні судового збору.

Outcome: partial