Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що мешкає за адресою: [ADDRESS] з моменту народження. Вказаний будинок збудували її батьки [PERSON] та [PERSON] в 1958 році. В 1981 році помер батько, а [INFO] померла її мати. В зв'язку з цим, позивач просила суд визнати її спадкоємцем та визнати за нею право власності на домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила задовольнити останній в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився, про причини неявки не повідомив. З урахуванням зазначеного, судом з урахуванням положень ст.ст.169,224 ЦПК України, було ухвалено про розгляд справи в заочному порядку. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач є донькою [PERSON] та [PERSON], що підтверджується відповідною копією свідоцтва про народження [PERSON] Після укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвища на [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища. За життя [PERSON] та [PERSON] побудували будинок [ADDRESS], що підтверджується відповідним актом від 05.12.1988 року та технічним паспортом на домоволодіння з зазначенням року забудови. Згідно витягу з домової книги, оригінал якої оглянуто в судовому засіданні, а також акту від 05.12.1988 року [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані та постійно проживали по [ADDRESS]. Також за вказаною адресою зареєстрована та проживає з моменту народження позивач [PERSON] Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Кіровським ЗАГС м.Дніпропетровська 22.07.1981 року, [PERSON] помер [INFO]. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області від 01.02.2013 року, [PERSON] померла [INFO]. Відповідно до роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 року №10-1387/0/4-12 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування», вбачається, що відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст.3 зазначеного Закону, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення (Постанова від 13.06.2012 року №6-54цс12). Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно ч.ч.1,2 ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 року №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 05.08.1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень ЦК України та нормативних актів вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05.08.1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011 року, №40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 05.08.1992 року»). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012 року, №40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Відповідно до п.3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року №127, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05.08.1992 року не належать до самочинного будівництва. Відповідно до листа Міністерства юстиції України від 19.10.2007 року №19-39-827 «Щодо надання роз'яснення деяких питань законодавства, пов'язаних з державною реєстрацією прав власності на нерухоме майно», у разі визнання (у визначених випадках) права власності на нерухоме майно судом, єдиним можливим документом, що підтверджує виникнення права власності на новостворене нерухоме майно, є рішення суду. Саме таке рішення суду подається для державної реєстрації прав на нерухоме майно. При цьому документи, що підтверджують прийняття нерухомого майна до експлуатації, не вимагаються. Як встановлено судом та зазначалось вище [PERSON] та [PERSON] побудували будинок [ADDRESS] в 1958 році. 05.12.1986 року їм було видано технічний паспорт на вказане домоволодіння та, таким чином, вони, відповідно до діючого на той час законодавства, набули право власності на зазначене домоволодіння. Після смерті [PERSON], його дружина [PERSON] у відповідності до ст.ст.548,549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) фактично прийняла спадщину у вигляді спірного домоволодіння по [ADDRESS], будучі зареєстрованою та проживаючи в останньому разом із спадкодавцем на момент його смерті та вступивши в управління спадковим майном. За життя [PERSON] право власності на домоволодіння у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зареєструвала, що стало підставою для відмови нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу [PERSON] після померлої [PERSON] Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для звернення позивача до суду з позовом за захистом оспорюваних прав, обґрунтованість та законність заявлених позовних вимог та необхідність їх задоволення і визнання за [PERSON], як єдиним спадкоємцем за законом першої черги після померлої [PERSON], права власності на домоволодіння по [ADDRESS]. Разом з тим, в задоволенні позову про визнання позивача спадкоємцем [PERSON] слід відмовити, оскільки вказані вимоги заявлені без достатніх правових підстав. Так, коло осіб, які мають право на спадкування за законом, чітко визначено ЦК України. Факт родинних відносин позивача з померлою [PERSON] підтверджується відповідними письмовими доказами та ніким не оспорюється. Таким чином позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Враховуючи характер спірних правовідносин та підстави звернення до суду з позовом, судові витрати по справі слід покласти на позивача. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial