Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на ту обставину, що вона є власницею 3/10 частин домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], із відповідними господарськими будівлями та спорудами. Відповідач є власником 7/10 частин спірного домоволодіння із відповідними господарськими будівлями та спорудами. На даний час між сторонами існує домовленість щодо розподілу спірного домоволодіння. Їй у власність серед іншого перейшов сарай-гараж літ. «В» розміром 3,48х5,45. Попередніми співвласниками спірного домоволодіння, правонаступником яких є позивач, фактично було збільшено розмір їх частки у спірному домоволодінні, проте вони не скористались своїм правом на оформлення такого збільшення у встановленому законом порядку, у зв'язку із чим вважає наявними підстави, до збільшення її частки у спільній частковій власності на спірне домоволодіння.. Просила виділити їй частку у домоволодінні по [ADDRESS], згідно фактичного порядку, який склався між співвласниками, визнати за нею право власності на приміщення у житловому будинку літ. «А»: кухні(1-2) загальною площею 8,5 кв.м.; житлової кімнати (1-3) загальною площею 11,9 кв.м.; житлової кімнати площею 14,3 кв.м., прибудови І загальною площею 6,2 кв.м.; санвузла (IV) загальною площею 2,5 кв.м., прибудови (V) загальною площею 15,2 кв.м., а також ? частини воріт № 4 та ? частини водопроводу № 1, розташованими за адресою: [ADDRESS], згідно фактичного порядку користування спірним майном, який склався між власниками, визнати за нею право власності на сарай-гараж лі. «В» розміром 3,48Х45, розташованого за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, вважав їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 21.12.2004року позивач є власником 310 частин житлового будинку [ADDRESS] , а відповідачу належить 710 частин. До складу належної [PERSON] 310 частини домоволодіння належить господарські будівлі: гараж розміром 3,48Ч5,45м., зведений попереднім власником житлового будинку [PERSON] у 1988році, а також житлова прибудова до будинку розміром 3,0Ч4,0м. зведена попереднім власником житлового будинку [PERSON], право власності, яких установлено рішеннями виконавчого комітету Комсомольського району м. Херсона за №198 від 13.05.1988року та №225 від 14.07.1989року. Решта господарських споруд, зокрема, сарай літ. «Ж», частина прибудови літ «а», санвузол зведені самовільно власником 710частин житлового будинку. На час утворення спільної часткової власності попередні власники [PERSON] та [PERSON] укладаючи 25.04.1980року договір купівлі - продажу 310 частин спірного будинку у цьому договорі передбачили порядок користування, згідно з яким у постійне користування покупцеві [PERSON] надаються у жилому будинку літ. «А» приміщення 1-1(сіни),1-2, 2-4(житлові). Інша частина приміщень у житловому будинку залишилася у користуванні власника 710. Відповідно до висновку судової будівельно - технічної експертизи від 30.01.2014 року існуючий на даний час порядок користування спільним житловим будинком відповідає часткам, які виникли після укладення договору купівлі - продажу від 25 .04.1980року. Рішеннями Комсомольського райвиконкому м. Херсона від 13.05.1988року за №198, за [PERSON] оформлені зведені нею господарські будівлі: веранда розміром 2,47 Ч4,48 м., гараж літ. «В» розміром 3,48Ч5,45м. Ці споруди внесені в технічну документацію. Відповідно до положень частини 1ст. 356ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи в дробному виразі. Згідно ст.358ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Таким чином, встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них. Відтак домовленість співвласників про порядок володіння і користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, оформлена нотаріально посвідченим договором, є обов'язковою для майбутніх співвласників при здійсненні ними правомочностей володіння й користування спільним майном. Що стосується існуючої у співвласників правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені в ст.ст.364,367ЦК України, як способи реалізації цієї правомочності, при здійснені якої передбачена ч.4ст.358ЦК України умова не є обов'язковою. Відповідно до ч.1ст.364ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим( ч.2ст.183цого Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові можлива лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дні її отримання(ч.2ст.364ЦК України). На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності у разі поділу (ст. 367ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників. Таким чином, відповідно до аналізу змісту норм ст.ст.183,358,364,379,380,382 ЦК України виділ часток(поділ) жилого будинку, що перебуває спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі стороні може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом(квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ(поділ) технічно можливий, але з відступленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд здійснюючи поділ майна в натурі(виділ частки) повинен передати співвласнику частки житлового будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок. Разом із тим, різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Тому при відчуженні жилого будинку вони переходять до нового власника разом із будинком, якщо при укладенні договору про відчуження не було обумовлено їх знесення або перенос попереднім власником. Зважаючи на те, що ухвалені в даній справі судові рішення скасовані при розгляді цивільної справи в касаційному порядку та відповідно до положень ч.4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду при новому розгляді справи, судом відповідно до вимог ч.4 ст.10 ЦПК України роз'яснено позивачу про те, що спір виник з приводу виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності з урахуванням збільшення частки, оскільки його поділ неможливий у інший порядок, а внаслідок збільшення частки у майні за рахунок добудов, однак позивач наполягала на задоволені позовних вимог саме з підстав заявлених у позовній заяві, а тому враховуючи положення ч.1 ст. 11ЦПК України відповідно до якої суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed