Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-27 00:00:00

Позивач звернувся із вказаним позовом до суду, посилаючись на те, що 25.08.2001 між ним та відповідачем у виконкомі Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області було зареєстровано шлюб (актовий запис № 62 від 25.08.2001). В період шлюбних відносин та ведення спільного господарства за рахунок спільних коштів позивача з відповідачем сторони придбали трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] з метою подальшого проживання у цій квартирі однією сім'єю. Спірна квартира була придбана їх подружжям у [PERSON], [PERSON] за 34 798, 37 грн. на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 27.05.2002 року та нотаріально посвідченого [PERSON], державним нотаріусом П'ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстровано в органах технічної інвентаризації в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 960366. При укладанні вказаної угоди, за спільною домовленістю позивача з відповідачем спірна квартира була оформлена на ім'я останнього, яка наразі залишається титульним власником цієї квартири. Після придбання вказаного вище майна, позивач разом із відповідачем та їх спільною донькою зареєстрували місце проживання у вказаній квартирі та залишаються зареєстрованими у ній і на час звернення до суду. З весни 2008 року шлюбні відносини між сторонами припинились, внаслідок чого 12.11.2009 позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, а рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.11.09 у справі № 2-13567/2009 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. В подальшому між сторонами було досягнуто добровільної згоди щодо розподілу спільного майна, згідно якої кожен з подружжя отримав по одній квартирі, які позивач та відповідач продали з обопільної згоди після розірвання шлюбу, а спірна кварти [ADDRESS] повинна була залишитись у спільній власності сторін з тим, щоб після повноліття квартира могла залишитись їх спільній донці, з якою позивач постійно мешкав за вказаною вище адресою до недавнього часу. У травні 2018 року відповідач [PERSON] всупереч домовленостям по телефону повідомила позивача, що він має залишити спірну квартиру до 01.06.2018, оскільки на думку відповідача, саме вона є її одноосібним власником. На заперечення позивача, що спірна квартира є його спільною власністю з відповідачем, оскільки придбана у шлюбі, відповідач відповіла відмовою. З метою уникнення конфлікту, позивач залишив спірну квартиру та починаючи з 01.06.18 позбавлений можливості нею користуватись, оскільки у позивача відсутній документ про право спільної власності на спірну квартиру, а відповідач таке право позивача не визнає та заперечує. З урахуванням викладеного, просив суд визнати за позивачем право спільної сумісної власності на спірну квартиру, судові витрати покласти на відповідача. Позивач в судове засідання не з'явився, а його представник подав суду заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягав, просив суд задовольнити позов у повному обсязі . Відповідач, місце реєстрації якої є у спірній квартирі, в судове засідання неодноразово викликалась за місцем реєстрації, але в судове засідання не з'явився, ніяких заяв та клопотань до суду не надіслала. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ч.3 ст.211, ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами. Справа розглянута відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню повінстю з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER], виданого 25.08.2001 виконкомом Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, 25.08.2001 року зазначеним органом реєстрації актів цивільного стану громадян зареєстровано шлюб між громадянами [PERSON] та [PERSON] (прізвище після укладення шлюбу змінено на [PERSON]), про що у книзі реєстрації актів про одруження 25.08.2001 зроблено актовий запис під № 62 (а.с.9). Згідно з договором купівлі-продажу квартири, укладеним 27.05.2002 року, нотаріально посвідченим [PERSON], державним нотаріусом П'ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстрованим в органах технічної інвентаризації в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 960366, в період зареєстрованого шлюбу відповідач придбав у [PERSON], [PERSON] за 34 798, 37 грн. трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.12). З рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.11.09 у справі № 2-13567/2009 установлено, що позивач [PERSON] 12.11.2009 звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу до відповідача [PERSON], який в подальшому було задоволено судом. У вказаній справі, у якій брали участь ті ж самі сторони, судом, який розглядав справу, було встановлено, що шлюбні відносини подружжя припинились лише з весни 2008 року, отже, в період придбання відповідачем спірної квартири (27.05.2002), сторони знаходились у шлюбних відносинах фактично і юридично (а.с.10). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого 29.04.2010 Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, розірвання шлюбу між сторонами зареєстровано зазначеним органом реєстрації актів цивільного стану громадян лише 29.04.2010, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 175 (а.с.11). Згідно з копією стор.12 паспорта позивача, установлено, що його постійне місце проживання зареєстровано з 16.05.2003 по теперішній час у спірній квартирі [ADDRESS] (а.с.6). Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №124583282 від 21 травня 2018 року установлено, що відповідачу на підставі договору купівлі-продажу АЕК № 369728 реєстр 5-1473 від 27.05.2002, посвідченого П'ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою на праві власності належить спірна квартира [ADDRESS] (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 960366) (а.с. 14). Також судом установлено, що у травні 2018 року відповідач звернулась до позивача з вимогою про вивільнення спірної квартири, що свідчить про невизнання нею права спільної сумісної власності позивача на спірну квартиру. Викладені обставини підтверджуються роздруківкою скріншоту текстового повідомлення, отриманого позивачем на власний мобільний телефон ([NUMBER]) у месенджері «Viber» з телефонного номеру [NUMBER], який належить відповідачу (а.с.15). Технічними характеристиками квартири [ADDRESS] є: загальна площа 65,3 кв.м, складається з коридору площею 10,6 кв.м, кладової площею 1,4 кв.м, кухні площею 8,6 кв.м., житлової кімнати площею 17,3 кв.м, житлової кімнати площею 10,1 кв.м., житлової кімнати площею 11,2 кв.м., лоджії площею 2,4 кв.м ванни площею 2,6 кв.м., туалету площею 1,1 кв.м (а.с.13). Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952, ратифікованого Верховною радою України 17.07.97 р., кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом Частина 1 статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Статтею 60 Сімейного кодексу України установлено презумпцію спільної сумісної власності на майно, придбане подружжям за час шлюбу, а саме, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як вбачається зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Частиною 3 ст. 368 ЦК України також установлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними». З викладеного вбачається, що підставою для позову про визнання права власності окрім невизнання або осорювання цього права іншою особою може бути також і відсутность у власника документа, що підтверджує таке його право. Аналогічні роз'яснення надано і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5. Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, зважаючи на те, що спірна квартира придбана для спільних цілей подружжя відповідачем [PERSON] у період фактичних шлюбних відносин та зареєстрованого шлюбу з позивачем [PERSON], який принаймні з 16.05.2003 зареєстрований та проживав у квартирі [ADDRESS], вказана квартира беззаперечно є об'єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача, що підтверджується дослідженими в ході судового розгляду доказами, а враховуючи наведені обставини справи та положення діючого в Україні цивільного законодавства, суд дійшов висновку, що наявні правові підстави для визнання за позивачем права спільної сумісної власності на спірне майно в порядку 392 ЦК України, згідно якої власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, у зв'язку з чим вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню повністю. З урахуванням того, що позивач на підставі п. 9) ч. 1 ст. 5 Закону України про судовий збір був звільнений від сплати судового збору при поданні до суду позову, а доказів про понесення ним інших судових витрат позивачем суду не надано, оскільки позивач просить визнати право власності на спільну сумісну власність, тобто фактчно на половину квартири, то ціна позову становить половину зазначеної від 922 885 грн, а саме - 461 442,5 грн, а тому згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь держави суму судового збору, що підлягалала би сплаті при зверненні позивача до суду з позовом, у розмірі 4 614 грн 42 коп.

Outcome: approved