Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] з сином [PERSON] та дочкою [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Ухвалою від 01 вересня 2020 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. Позивач та представник позивача в підготовче судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, 12 травня 2021 року подали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Відповідач в підготовче судове засідання не з`явилась. Надала до суду заяву в якій просила суд розглянути справу за її відсутності, позов визнала. Представник третьої особи 13 травня 2021 року надала заяву, в якій просила розгляд справи провести без її участі, при прийнятті рішення просила враховувати інтереси дітей. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 2 ст. 49, ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. У п. 24 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~12\~червня 2009\~року N\~2\~«Про застосування\~норм цивільного\~процесуального законодавства\~при розгляді\~справ у\~суді першої\~інстанції» судам роз`яснено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. У відповідності до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383ЦК\~України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ч. 1ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. У ч. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», зазначено, що застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Аналіз ст.\~391\~ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 688/63/15ц (6-709цс16). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, оскільки право власності презюмується ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» та нормами ЦК України, в даному випадку вимоги позивача, як власника квартири, законні та обґрунтовані, оскільки реєстрація відповідачів в належній позивачу квартирі, порушує його право власності, створює перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю. Зазначений висновок співпадає з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15ц (№ 6-2931цс16). Також, приймаючи визнання позову від відповідачки, суд враховує, що вона діє в інтересах дітей. Як вбачається з копії договору купівлі продажу об`єкта нерухомості з використанням кредитних коштів від 31 березня 2021 року, [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] є громадянами Російської Федерації, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, визнання позову відповідачкою, яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх дітей, не суперечить закону, діти проживають із матір`ю яка є власницею нерухомого майна та не заперечує проти визнання її та її дітей такими, що втратили право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved