Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

Позивач звернувся с позовом та просить стягнути з державного бюджету України шкоду. Заподіяну в наслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди на користь [PERSON] у розмірі 876\~000 гривень, 25\~000 гривень судових витрат за надану правничу допомогу адвокатом. Мотивував тим, що відносно нього 12.05.2009 року було порушено кримінальну справу. За ознаками злочину передбаченого ч.3 ст.364, ч.2 ст.368 КК України. Його було притягнуто до кримінальної відповідальності та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Справу було направлено до суду. Вироками суду його було визнано винним за вказаними статтями та призначено покарання у вигляді 6 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських, організаційно-розпорядних функцій в органах внутрішніх справ і державної влади на строк 3 роки, з конфіскацією всього належного майна в дохід держави. З 09.01.2011 року по 20.07.2011 року він відбував покарання, перебуваючи у Менській виправній колонії Управління ДДУПВП в Чернігівський області. Вирок, за яким він відбував покарання було скасовано. Справу направлено на новий розгляд. Запобіжний захід змінено на підписку про невиїзд. Справа знову неодноразово розглядалась. В 2014 році позивача було виправдано. Вирок було скасовано. 25.04.2017 року позивача було визнано винним у вчинені вказаних злочинів та йому було призначено покарання у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських, організаційно-розпорядних функцій в органах внутрішніх справ і державної влади на строк 3 роки, з конфіскацією всього належного майна в дохід держави. Від відбування покарання позивач був звільнений у зв`язку з закінченням строків давності. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12.02.2020 року вищевказаний вирок було скасовано, позивача виправдано за відсутністю в діях позивача складу злочину. Вважає, що незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури , суду за перебування під слідством та судом на протязі 120 місяців та протягом більше шести місяців, він був незаконно позбавлений волі на підставі необґрунтованого та незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, на підставі вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.08.2010 року та безперервного перебування на підписці про невиїзд. Право на відшкодування моральної шкоди виникло у зв`язку зі скасуванням вироку від 25.04.2017 року і закриттям справи на підставі п.2 ст.6 КПК України, за відсутністю складу злочину в діях позивача. Моральна шкода полягає в душевних та психічних стражданнях , моральних втратах, яких зазнав позивач в наслідок незаконних дій органів досудового розслідування, прокуратури,суду. Представник прокуратури надав суду відзив, яким позовні вимоги не визнав. Посилався на те, що вимоги [PERSON] є безпідставними. Визначений позивачем розмір моральної шкоди не відповідає вимогам законодавства. Стягнення витрат на правничу допомогу не є видом матеріальної шкоди. Розмір вказаної суми повинен обґрунтовуватись детальним описом робіт виконаних адвокатом. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, дали пояснення аналогічні викладеним в у позові. Представник Дніпропетровської обласної прокуратури в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, дав пояснення аналогічні викладеним у відзиві. Представник державної казначейської служби України позовні вимоги не визнала. Пояснила, що позивач не довів свої моральні страждання, розмір моральної шкоди не ґрунтується на законодавстві. [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. Суд, вислухавши позивача, дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи приходить до такого. 12 травня 2009 року старшим слідчим прокуратури м.Павлограда Дніпропетровської області Дацко С.В. відносно позивача були порушені кримінальні справи №35099015/02 за ознаками злочинів передбачених ч.3 ст.364, ч.2 ст.368 КК України та об`єднані в одне провадження. 14 травня 2009 року відносно позивача обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд з м.Павлограда. 18 травня 2009 року позивач був притягнутий до кримінальної відповідальності за ст. 2 ст.368 КК України, ч.3 ст.364 КК України. 13.07.2009 року відносно позивача по вказаній кримінальній справі позивача складено обвинувальний висновок. Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.08.2010 року позивач був визнаний винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.368, ч. 2 ст.364 КК України і йому було призначено покарання у вигляді вигляді шести років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських організаційнорозпорядчих функцій в органах внутрішніх справ і державної влади на строк 3 роки, з конфіскацією всього належного майна в дохід держави. Він був позбавлений спеціального звання «старший лейтенант міліції». Міра запобіжного заходу залишена у виді підписки про невиїзд з м.Павлограда. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2010 року вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.08.2010 року вирок відносно позивача залишено без змін. 09 січня 2011 року в 19 год.25 хв позивач був затриманий для виконання вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.08.2010 року. З 09 січня 2011 року по 20 липня 2011 року позивач відбував покарання у Менській виправній колоній Управління ДДУПВП в Чернігівській області (№91). Позивач вважає, що у вказаний період він без законних на те підстав, незаконно утримувався під вартою у Менській виправній колоній Управління ДДУПВП в Чернігівській області (№91), про що було достовірно відомо прокурору, який здійснював нагляд за додержанням законів у колонії. Ухвалою колегії Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19 травня 2011 року вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2010 року, ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2010 року та постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.12.2010 року щодо позивача було скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд. 20 липня 2011 року Павлоградським міськрайонним судом позивачу було обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд. Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.09.2014 року за пред`явленим обвинуваченням позивач був виправданий. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.12.2014 року вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.09.2014 року скасовано. Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року позивач був визнаний винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.3 ст.368, ч. 1 ст.364 КК України і йому було призначено покарання у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій в органах внутрішніх справ і державної влади на строк 3 роки, з конфіскацією всього належного майна в дохід держави, був позбавлений спеціального звання «старший лейтенант міліції». У відповідності до п.3 ч.1 ст.49 КК України позивач був звільнений від кримінальної відповідальності по ч.1 ст.364 КК України у зв`язку з закінченням строків давності. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року стосовно [PERSON] за ч.3 ст.368, ч.1 ст.364 КК України скасовано, на підставі п.2 ч.1 ст.6 КПК України 1960 року - за відсутністю в діях позивача складів вищевказаних злочинів. Постановою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №1-550/11 ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року щодо [PERSON] залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора Павлоградської місцевої прокуратури Дніпропетровської області Онуфрієнко Л.Г. - без задоволення. Позов позивачем пред`явлений до Дніпропетровської обласної прокуратури. Прокуратура за нормами кримінально процесуального кодексу в редакції 1960 року була органом , який провадив досудове слідство по кримінальній справі. Досудове слідство починається з порушення кримінальної справи та закінчується складанням обвинувального висновку та направленням справи до суду. Позивач на те, що прокуратура має нести відповідальність в тому числі за шкоду завдану в наслідок розгляду справи в суді. Позивач вважає, що заподіяна йому моральна шкода має бути відшкодована у відповідності до ч.2 ст.1167, 1176 УК України. Пунктом 2 частини 2 статті 1167 ЦК України\~ передбачено, що моральна шкода\~відшкодовується незалежно\~від вини\~органу державної\~влади,\~ якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Викладене приводить\~суд \~до висновку\~про те,\~що \~прокуратура несе\~відповідальність за\~незаконне притягнення\~до кримінальної\~відповідальності та\~незаконне застосування\~запобіжного заходу. Прокуратура не несе відповідальності за шкоду завдану в наслідок розгляду справи в суді. Диспозиція пункту 2 частини 2 статті 1167 ЦК України\~ передбачає, що відповідальність за завдану моральну шкоду наступає у разі незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу. В позові не містяться посилання на те які саме дії прокуратури є незаконними. В позові відсутні посилання на докази незаконності дій прокуратури. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вказана вимога позивачем не виконана. Посилання позивача на Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року якою вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року стосовно [PERSON] за ч.3 ст.368, ч.1 ст.364 КК України скасовано, а справу на підставі п.2 ч.1 ст.6 КПК України 1960 року закрито, суд до уваги не приймає так як вказаною ухвалою не було встановлено, що позивача було незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності та до нього незаконно було застосовано запобіжний захід. Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Пунктом 2 частини 1 статті 2 вказаного Закону України встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину Статтею 3 вказаного Закону України встановлено, що у наведених в\~статті 1\~цього Закону\~випадках громадянинові\~відшкодовуються \~ моральна шкода. Вказане приводить суд до висновку про те, що відшкодування заподіяної моральної шкоди можливе у випадку встановлення незаконності в діях прокуратури при проведенні досудового слідства. Суд вважає, що відсутня можливість встановлення факту заподіяння моральної шкоди за умови відсутності можливості встановлення факту незаконності дій. Позивач посилався на статтю 1176 ЦК України , як на підставу для стягнення моральної шкоди. Статтею 1176 ЦК України\~ передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Вказане свідчить про те, що дана норма не регулює правовідносини, якими відшкодовується моральна шкода. Позивач заявив позовні вимоги до державної казначейської служби України. Позивачем не надано доказів того, що в ході попереднього слідства та розгляду судом справи за звинуваченням позивача державна казначейська служба України заподіяла останньому моральну шкоду. Викладене приводить суд до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити. Позивачем заявлено про стягнення витрат на правничу допомогу. Статтею \~141\~ЦПК України\~\~передбачено,\~що судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Суд прийшов до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити. Викладене приводить суд до висновку про те, що у стягненні витрат позивача, пов`язаних правничою допомогою, слід відмовити.

Outcome: dismissed