Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, розпискою, в якому зазначає, що 07 жовтня 2013 року він надав відповідачу у позику гроші в розмірі 20 000 доларів США, про що було складено розписку. Згідно розписки відповідач повинен був повернути всю суму боргу до 07 лютого 2014 року, однак до теперішнього часу [PERSON] нічого не сплатив. У зв'язку з несплатою боргу у встановлений в розписці термін, позивач звернувся до суду про стягнення суми боргу, а саме 204125,00 грн. та понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 2041,85 грн. 21.05.2014 року позивач до канцелярії суду надала заяву про збільшення розміру позовних вимог, а саме про стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 211300 грн. Позивач та її представник в судове засідання з'явились, позовну заяву з урахуванням уточнених вимог підтримали у повному обсязі. Відповідач в судове засідання з'явився, уточнені позовні вимоги визнав у повному обсязі, про що надав суду відповідну письмову заяву. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, не суперечать законодавству та підлягають задоволенню. Матеріалами справи встановлені такі факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що 07.10.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики відповідно до якого [PERSON] передала, а [PERSON] прийняв грошові кошти в сумі 20 000 доларів США, взявши на себе обов'язок повернути гроші в строк до 07.02.2014 року. На підтвердження укладання договору позики та умов [PERSON] надав позивачу розписку написану власноручно ( а. с. 5). Відповідно до ст.. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно до ч. 2 ст. 1047 на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Враховуючи те, що зобов'язання відповідно до ст.. 526 ЦК України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а відповідач своє зобов'язання не виконав і борг не повернув, то за таких обставин суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики у сумі 204125,00 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, законом вказана можливість підтвердження своїх доводів про повернення боргу-позики при наявності письмової угоди тільки письмовими доказами, з отриманням суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки, а також три відсотки річних від простроченої суми, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню та суд приймає до уваги, як доказ наданий розрахунок позивача щодо заборгованості по договору позики за яким сума позики складає 204125,00 грн., 509,00 грн. 3% річних, індекс інфляції у розмірі 6666,00 грн., а всього 211300,00 грн. Питання про стягнення судових витрат, суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. Таким чином, вимоги позивача є обґрунтованими, не суперечать закону та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved