Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

Позивач, звернувшись до суду із цим позовом просив визнати за ним, [PERSON] , право власності на нежитлове приміщення площею 78 кв. м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування поданого позову позивач вказував, що з січня 2010 р., згідно договору утримання від 10 січня 2010 р., б/н, почав володіти нерухомим майном, а саме нежитловим приміщенням площею 78 кв. м., що розташоване по [ADDRESS] . Після закінчення дії договору 10 січня 2011 р. він продовжив безперервно, відкрито користуватись даним нежитловим приміщенням. За час користування вказаним приміщенням ним були зроблені поточний та капітальний ремонти, сплачувались комунальні послуги. Позивач також зазначав, що вказане нежитлове приміщення не перебуває на балансі відповідача і взагалі його власник не відомий. Посилався на положення ст.344 ЦК України та на судову практику з подібних правовідносин. Також, позивач просив провести судовий розгляд за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі на підставах викладених у позові. Відповідач проти позову не заперечував, також просив провести судовий розгляд за його відсутності. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснюється. Дослідивши зібрані у справі докази, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши письмові докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини. Судом було встановлено, що 10 січня 2010 р. між Раухівським житлово-експлуатаційним комунальним підприємством, по договору Сторона-1, з одного боку, та громадянином [PERSON] , по договору Утримувач, з другого боку, був укладений договір б/н «О содержании заброшенного нежилого помещения», площею 78 кв. м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Метою укладення договору було збереження вказаного нежитлового приміщення від подальшого руйнування. Вказане нежитлове приміщення передається [PERSON] терміном на один рік для збереження дров, власних речей, інструментів, тощо. Також, згідно умов укладеного договору, [PERSON] за свій рахунок проводить відновлювальний ремонт вказаного нежитлового приміщення. Згідно акту обстеження від 20 грудня 2020 р., проведеного комісією співпрацівників Раухівського ЖЕП, приміщення знаходиться у задовільному стані. Використовується [PERSON] для збереження дров. У приміщенні зроблений ремонт стелі, встановлені вікна та двері. Як свідчить з відповіді в.о. голови Раухівської селищної ради від 06 грудня 2020 р. за №4/12ор нежитлове приміщення площею 78 кв. м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] на балансі Рухівської селищної ради не перебуває. Як свідчить з витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 лютого 2021 р. №242604507 даних про власника майна не має. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.ст.321, 328 ЦК України, право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст.344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Згідно п.п.9,11,13,14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова) особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Відповідно до положень ст.ст.335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст.ст. 15,16 ЦК України, а також ч.4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Враховуючи вищезазначене судом було перевірено законність вимог позивача та встановлено, що позивач добросовісно, відкрито, володіє нерухомим майном на протязі більше 10 років, суд вважає, що позивач дійсно набув право власності на зазначене майно, у зв`язку з чим, задовольняє позовні вимоги. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п.5 ч.1 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Outcome: approved