Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

Позивач звернулась в суд із позовом, в якому зазначила, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після смерті батька відкрилась спадщина, серед якої є двокімнатна квартира [ADDRESS] . За наслідком звернення до нотаріуса дружини спадкодавця - [PERSON] (під час провадження у справі особа померла) було встановлено, що [PERSON] 03.11.2017 року склав заповіт, реєстраційний номер 1184, відповідно до якого належну йому частку у квартирі [ADDRESS] він заповідав відповідачу [PERSON] . Позивач вказує на підстави визнання зазначеного заповіту недійсним згідно ч.1 ст. 225 ЦК України як такого, що вчинений дієздатною особою у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Так, батько позивача останні чотири роки свого життя тяжко хворів, мав онкозахворювання. З кінця 2016 року по 2017 рік особа приймала наркотичні препарати, а саме «Налбуфін», а згодом «Морфін». Зауважуючи на положеннях ст.ст. 203, 215 ЦК України, які визначають підстави визнання правочину недійсним, позивач просить визнати заповіт [PERSON] , складений на ім`я [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Демчук С.П. 03.11.2017 року та зареєстрований за реєстровим номером 1184, недійсним. Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 24.05.2018 року по справі відкрите загальне позовне провадження. У поданих третьою особою [PERSON] поясненнях вказано на підтримку заявлених позовних вимог. Згідно ухвали Житомирського районного суду Житомирської області від 24.07.2018 року справу передано за підсудністю до Корольовського районного суду м. Житомира. На підставі ухвали Корольовського районного суду м. Житомира від 17.10.2018 року справу передано за підсудністю до Богунського районного суду м. Житомира. Згідно ухвали Богунського районного суду м. Житомира від 13.11.2018 року справу прийнято до свого провадження. Ухвалою суду від 15.03.2019 року по справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. В судовому засіданні позивач, представник позивача, третя особа підтримали заявлені вимоги. Представник відповідач просила відмовити у задоволенні позову. Судом встановлено наступні обставини. Позивач [PERSON] є донькою [PERSON] , який помер [INFO] . [PERSON] 03.11.2017 року складено заповіт, відповідно до якого на випадок смерті він заповів належну йому квартиру [ADDRESS] , [PERSON] . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Демчук С.П. та зареєстрований за реєстровим номером 1184. Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно з ч.2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові N\~9\~від 06.11.2009\~ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Вирішуючи питання про відповідність стану особи [PERSON] , на момент складення ним заповіту критеріям, наведеним у положеннях ст. 225 ЦК України як підставах визнання правочину недійсним, суд звертає увагу на таке. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 137-2019 «з початку жовтня 2017 року його ( [PERSON] ) стан різко погіршився і з 20.20.2017 року розцінювався як важкий, з цього часу лікарями вказувалось на інтоксикацію та больовий синдром, в зв`язку з чим були призначені знеболюючі засоби, в т.ч. пігулки морфіну по 10 мг. 4 рази на добу, який був виписаний в кількості 40 пігулок, тобто на 10 днів. Відомості про те, як він його в цей період отримував, і чи отримував він його в день підписання заповіту, в матеріалах провадження відсутні. Черговий раз морфін був призначений 22.11.2017 року, але рецепт на нього не виписувався. Останнім часом [PERSON] знаходився в межах ліжка, у нього були виражені пролежні куприка, підвищена температура та ін. На фоні наростання інтоксикації [INFO] [PERSON] помер. Комісія дійшла в висновку, що [PERSON] на період підписання заповіту 03.11.2017 року виявляв клінічні ознаки глибокої астенії та ракової інтоксикації,…, отримував лікування знеболюючими наркотичними засобами, а саме морфіном. Ступінь вище вказаних ознак астенії, больового синдрому та інтоксикації на момент підписання заповіту була настільки виражена, що він не міг в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними». В судовому засіданні експерт [PERSON] , який приймав участь у складенні висновку, на уточнюючі запитання сторін, а також суду, пояснив, що в разі підтвердження відомостей про прийом знеболюючих препаратів на день підписання заповіту відповідь експертів була би категоричною та однозначною про те, що особа не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Оскільки таких відомостей у розпорядженні експертів не було, комісія прийшла до висновку про не здатність у повній мірі усвідомлювати значення своїх дій. З пояснень експерта слідує, що відповідний стан характеризується тим, що особа, зокрема, не позбавлена здатності усвідомлювати місце, де вона перебуває, впізнавати оточуючих, задовольняти певні побутові потреби, при цьому, розуміти суті юридично значущих дій, на думку експерта, особа не може. Аналогічні за змістом пояснення надала опитана в судовому засіданні як спеціаліст (лікар-психіатр) [PERSON] . За переконанням суду, висновок експертизи, а також пояснення експерта, спеціаліста, не свідчать про категоричну та абсолютну не здатність особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними саме в момент підписання заповіту. На уточнюючі запитання суду експерт, а також спеціаліст повідомили, що за вищевказаних медичних показників висновок експертизи про не здатність особи у повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними був би справедливим та вірним і для інших днів, наближених до періоду складення заповіту. Загальний зміст опитаних в судовому засіданні свідків зводився до того, що [PERSON] дійсно хворів, на протязі останнього періоду перебував у важкому стані, отримував лікування. Чіткі та конкретизовані відомості щодо всього переліку медичних препаратів, які приймав [PERSON] , часу та періоду їх отримання, в тому числі безпосередньо на момент підписання оспорюваного заповіту, свідками не повідомлено. Зазначені свідком [PERSON] відомості про придбання ним препарату «Необуфіну», а також про ту обставину, що в листопаді 2017 року хворий перебував у поганому стані та не впізнав людей, за сукупністю із іншими доказами не можуть свідчити про перебування особи на момент підписання заповіту у стані, який повністю перешкоджав усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Суд звертає увагу, що свідок [PERSON] вказав на те, що [PERSON] іноді кидав йому ключі через вікно для потрапляння до квартири та придбання ліків, що, у свою чергу, виявляє здатність особи не лише до самообслуговування, але й певний рівень дієвої вольової сфери. З пояснень свідка [PERSON] слідує, що її мати відповідач [PERSON] , та [PERSON] на протязі тривалого часу знали один одного, певний час проживали спільно однією сім`єю. У своїй постанові від 11 листопада 2019 року по справі № 496/4851/14-ц Верховний Суд зазначив, що висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14. Такі правові висновки є незмінними. У постановах Верховного Суду від 05 лютого 2018 року у справі № 404/4956/15-ц (провадження № 61-1294св18), від 25 липня 2018 року у справі № 416/13806/14 (провадження № 61-33508св18), колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду також виходила з того, що підставою для визнання правочину недійсним згідно зі статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Надаючи оцінку всім зібраним доказам за внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку про відсутність підстав покладати у внутрішній, психічний стан особи на момент підписання оспорюваного заповіту абсолютну неспроможність особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволенні позову. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed