Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить поділити житловий будинок [ADDRESS], що належить на праві спільної сумісної власності позивачу та відповідачу, визнавши за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 04.09.1982 р. між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб, який було розірвано 23.10.1992 року Київським районним народним судом м. Харкова. Посилається на те, що проживаючи однією сім'єю мали спільний бюджет, вели спільне господарство і на спільні кошти збудували житловий будинок [ADDRESS] та зареєстрували його 26.03.1985 р. на ім'я відповідача. Зазначає про те, що вказаний житловий будинок було збудовано відповідачем та нею під час перебування в шлюбі, а тому вказане майно є спільною сумісною власністю, внаслідок чого кожен із подружжя має рівні права щодо володіння, користування та розпорядження цим майном. Згоди про добровільний поділ майна між сторонами не досягнуто. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 09.02.2018 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 07.03.2018 року відкрито загальне позовне провадження по справі. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 31.08.2018 року справу призначено до судового розгляду. Позивач та її представник у вступному слові позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити. Позивач додатково пояснила, що до заміжжя проживала зі своїм сином [PERSON], 1971 р.н., у власному будинку в м. Дніпропетровськ. 02.09.1976 року Кіровським райбюро РАЦСУ м. Дніпропетровська, актовий запис № 687, між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Після закінчення навчання [PERSON] за розподілом було направлено в Херсонську область для відпрацювання. У зв'язку з чим, була вимушена продати належний їй будинок. В 1977 році в них з відповідачем народився син. Зазначає про те, що в 1981 році вирішили переїхати до м. Харкова, так як там проживали її родичі. У зв'язку з тим, що отримати прописку було легше для особи яка працює та не має сім'ї, вони з відповідачем фіктивно розлучились 07.09.1981 року. Після цього відповідач влаштувався на роботу в м. Харкові. В 1982 році вони за спільні кошти придбали земельну ділянку з помешканням в [ADDRESS]. За цією адресою 30.08.1982 року прописався її чоловік, після чого вони 04.09.1982 року потворно зареєстрували шлюб. Подальше будівництво будинку за вказаною адресою здійснювали за спільні кошти, документи на новозбудований будинок оформили на чоловіка. Проте сімейне життя з відповідачем не склалось та 23.10.1992 року шлюб між сторонами було розірвано. З 2009 року відповідач не проживав за адресою вказаного домоволодіння, проте повернувся в 2015 році та одразу почав намагатись виселити її та дітей з будинку, мотивуючи це тим, що житловий будинок належить йому. З приводу посилань відповідача щодо пропуску строку позовної давності, посилається на те, що позовна давність починає спливати від дня, коли один з співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права. Початок перебігу строку позовної давності необхідно обраховувати від 25.10.2016 року, коли позивачу стало відомо про позовну заяву [PERSON] до [PERSON] (сина позивача) про виселення з будинку по [ADDRESS], без надання іншого житла. Відповідач у вступному слові позовні вимоги не визнав, в їх задоволенні просив відмовити. Відповідно до поданих до суду заперечень, посилався на те, що 23.10.1992 року було розірвано шлюб між сторонами. Зазначає про те, що з 1997 року більшу частину часу проживає в м. Маріуполь, а з 2006 року проживає в цивільному шлюбі, від якого має дитину. В теперішній час, з 2015 року, переважно проживає в м. Харкові зі своєю донькою 2010 р.н. за адресою [ADDRESS], який належить йому на праві приватної власності. Зазначає про те, що позивач могла знати про порушення її права власності не з 2016 року а з 2006 року, так як в той час він створив нову сім'ю. Посилається на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, у зв'язку з чим, в задоволенні позову просить відмовити. Додатково пояснив, що шлюб, укладений з позивачем 02.09.1976 року, розпався в силу склавшихся складних відносин з позивачем. Після цього він самостійно поїхав до м. Харкова, знайшов роботу та придбав для власного проживання будинок по [ADDRESS]. В цей час в нього виникла нова сім'я, проте, через те, що відносини в новій сім'ї не склались, він вирішив повернутись до [PERSON] Після цього, 04.09.1982 року було повторно зареєстровано шлюб з позивачем. Зазначає про те, що враховуючи ветхість житла, яке він придбав за власні кошти 17.02.1982 року, спільно з позивачем самовільно побудували новий будинок та оформили на право власності за ним. Після цього, до будинку було здійснено певні прибудови. Зазначає про те, що розподіл будинку є неможливий з причин того, що з моменту будівництва пройшло більше 30 років, та потрібно провести переоцінку будинку. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, надані сторонами в обґрунтування вимог та заперечень, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. В ході судового розгляду встановлено наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно копії рішення Нововоронцовського районного народного суду від 07.08.1981 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований Кіровським райбюро РАЦС м. Дніпропетровськ, 02.09.1976 р, актовий запис № 687, - розірвано. З копії розписки [PERSON] від 17.02.1982 року вбачається, що остання отримала грошові кошти в сумі 6000 карб. за продаж будинку по [ADDRESS], від [PERSON] Відповідно до архівної довідки від 23.01.2001 року, виданої [PERSON], вбачається, що остання з жовтня 1982 року по вересень 1987 року працювала в Київському Продторзі, про що свідчить нарахування останній заробітної плати за вказаний період. Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 26.03.1985 року на житловий будинок з приналежними будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS], належить на праві особистої власності [PERSON] Зазначено про те, що свідоцтво видано на підставі рішення виконкому Київської районної ради народних депутатів № 56-3 від 19.02.1985 р. про оформлення правовстановлюючого документу на житловий будинок, побудований взамін старого непридатного для життя, взамін договору купівлі-продажу від 30.07.1982 р. Відповідно до наявних в матеріалах справи письмових пояснень відповідача вбачається, що останній не заперечує той факт, що придбаний ним в 1982 році житловий будинок було зруйновано, а замість нього ним та позивачем самовільно було побудований новий будинок, право власності на який в подальшому було зареєстровано на нього. Приписами ч. 1 ст. 105 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) встановлено, що громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо). Таким чином, право власності на новозбудований житловий будинок по [ADDRESS], було зареєстровано за відповідачем вже на час перебування його в шлюбі з позивачем. Відповідно до ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (який діяв на час виникнення відповідних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Приписами ч. 1 ст. 25 Кодексу про шлюб та сім'ю України (який діяв на час виникнення відповідних правовідносин) встановлено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до копії рішення Виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів від 17.03.1992 року за №86-27 вбачається, що прийнято рішення дозволити [PERSON] прибудувати до глухої стіни будинку по [ADDRESS], прибудову аналогічну та симетричну існуючому будинку на відстані не менше 7 м. від сусіднього житлового будинку по пров. Мозирському. Будівництво прибудови здійснювати на підставі діючих будівельних норм та правил. Згідно копії рішення Київського районного народного суду м. Харкова від 23.10.1992 року розірвано шлюб між [PERSON], 1949 р.н., та [PERSON], 1945 р.н., зареєстрований 04.09.1982 року Миролюбівською селищною радою Нововоронцівського району Херсонської області, актовий запис № 10. Згідно рішення Київського районного суду м. Харкова від 23.10.2016 року, справа № 640/10637/16-ц, вбачається, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про виселення без надання іншого житла - відмовлено. Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, рішення Київського районного суду м. Харкова від 23.10.2016 року залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 29.11.2016 року. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23.10.2016 року, справа № 640/10637/16-ц, встановлено, що [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] з 1976 року по 1992 рік. Зазначено про те, що проти даного факту сторони не заперечували. [PERSON] на підставі свідоцтва на право особистої власності від 26.03.1985 року є власником житлового будинку [ADDRESS]. З вказаного свідоцтва вбачається, що вказаний будинок був побудований в період шлюбу з [PERSON] після придбання старого житла на підставі договору купівлі - продажу від 30.07.1982 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Приписами ч. 1 ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 2 ст. 60 СК України встановлено, що вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Приписами ч. 3 ст. 63 СК встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1 ст. 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. При вирішенні справи суд враховую приписи ч. 1 ст. 13 ЦПК України, відповідно до приписів якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Сторони в період з 02.09.1976 р. по 07.08.1981 р. перебували в шлюбі, який було розірвано. За час коли сторони не перебували в зареєстрованому шлюбі, відповідачем було придбано житловий будинок по [ADDRESS]. Після чого 04.09.1982 р. сторони потворно уклали шлюб, який також було розірвано 23.10.1992 року. Судом встановлено, що за час перебування в шлюбі, тобто в період з 04.09.1982 р. позивачем та відповідачем було зруйновано старий будинок та самовільно побудований новий. Право власності на який було зареєстровано за відповідачем [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 26.03.1985 року, яке, в свою чергу, видано на підставі рішення виконкому Київської районної ради народних депутатів № 56-3 від 19.02.1985 р. про оформлення правовстановлюючого документу на житловий будинок, побудований взамін старого непридатного для життя. Таким чином, право власності на житловий будинок по [ADDRESS] було зареєстровано за відповідачем в період перебування в шлюбі з позивачкою. Як встановлено в ході судового розгляду, та не заперечувалось сторонами, вказаний будинок було побудовано взамін старого, тобто має місце виникнення права власності на новозбудований об'єкт нерухомого майна. Позивач зареєстрована та постійно мешкає за адресою: [ADDRESS], - що не заперечувалось відповідачем. Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що відповідно до норм законодавства, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, пояснень сторін, які не заперечували той факт, що спірний будинок було побудовано ними спільно за час перебування в шлюбі взамін зруйнованого старого, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню. З приводу заяви відповідача про застосування до вимог позивача наслідків пропущення строку позовної давності на підставі ст. 72 СК України, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Приписами ч. 2 ст. 72 СК України встановлено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Посилання відповідача на те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обраховувати з 2006 року, так як він на той час створив нову сім'ю, суд не приймає до уваги. Так, відповідно до приписів ч. 2 ст. 72 СК України, початок перебігу строку позовної давності за вимогою про розподіл майна подружжя, після розірвання шлюбу розпочинається саме від моменту коли один з співвласників починає порушувати права іншого з співвласників. Суд вважає обґрунтованими послання позивача з приводу того, що про порушення свого права вона дізналась після звернення відповідача до суду з відповідним позовом про виселення її сина, на підтвердження чого суду надано копію рішення Київського районного суду м. Харкова від 23.10.2016 року, справа № 640/10637/16-ц. Доказів на підтвердження того, що права позивача, як співвласника, були порушені саме в 2006 році, а також про те, що позивачу було відомо про такі порушення, відповідачем суду надано не було. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позивачем пред'явлено позов в межах строку позовної давності, підстави для застосування наслідків пропущення строку позовної давності до вимог позивача відсутні. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved