Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

Позивач звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], у якому просила суд розірвати шлюб укладений між нею та відповідачем, а також стягнути з останнього на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Позовна заява мотивована тим, що 10.11.2012р. між сторонами зареєстровано шлюб, від якого вони мають неповнолітню дитину, яка проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач матеріальну допомогу на дитину не надає. Позивач надала суду заяву, у якій заявлені вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач надав суду заяву, у якій позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти стягнення аліментів у розмірі ? частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Сторони перебувають у шлюбі, який 10.11.2012р. зареєстрований Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 515. Від шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO] Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 Сімейного кодексу України. Згідно з ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як вбачається з матеріалів справи, сторони не ведуть спільне господарство, шлюбні стосунки не підтримують. Шлюб існує лише формально, подальшого збереження сім`ї позивач не бажає, а відтак примирення між подружжям неможливе. Оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї є неможливе та суперечить інтересам позивача, позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу є обґрунтованими, а також враховуючи, що відповідач визнав позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, суд доходить висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу. Відповідно до ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. На теперішній час позивач проживає разом з малолітнім сином сторін, займається його вихованням та утриманням. Відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. Згідно з ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За змістом п.1 ч.3 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, відшкодування шкоди у зв'язку із втратою годувальника та збитків чи шкоди, заподіяних злочином, - не більше п'ятдесят відсотків. Відповідно до ч.3 ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Враховуючи, що позивачем не доведено можливість відповідача надавити допомогу на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, у суду відсутні підстави для задоволення позову у повному обсязі. Водночас оскільки відповідач не заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання сина у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, суд доходить висновку про достатність правових підстав для часткового задоволення позову. Згідно з ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. На підставі п.7 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення, а відповідно до п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно ч.1 до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а згідно з ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial