Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-16 00:00:00

Позивач звернувся із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є власником будинку [ADDRESS] . У даному будинку за зареєстрована відповідач, котра з 2015 р. не проживає у цьому помешканні. Відповідач з серпня 2015 р. разом із своєю сім`єю проживає у придбаному будинку по [ADDRESS] . Добровільно знятись із реєстрації відповідач не бажає. Реєстрація відповідача у цьому житлі перешкоджає позивачу у здійсненні права власності. Просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться по [ADDRESS] у зв`язку із не проживанням у цьому будинку без поважних причин понад один рік. 26.02.2019 р. відповідач подав відзив на позов, який обгрунтувала тим, що у спірному будинку вона зареєстрована з 30.05.2003 р. Ніколи не втрачала інтерес до спірного будинку, оскільки у цьому помешканні знаходяться її особисті речі, меблі, телевізор, одяг, взуття. Постійно приїжджає у даний будинок, проживає у ньому, обробляє город, тримає кури. Житловий будинок по [ADDRESS] належить її чоловікові на праві приватної власності, який він набув на підставі договору дарування, а тому він не належить до спільного майна подружжя і твердження позивача, що вона переїхала проживати у придбаний будинок, не відповідає дійсності. Просить просить відмовити у задоволенні позову. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити повністю та надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Додатково пояснив, що із відповідачем у нього неприязні відносини, оскільки у 2015 р. між ним та чоловіком відповідача відбувся конфлікт з приводу документів на даний будинок. Після чого відповідач переїхала проживати у будинок по [ADDRESS] Підтвердив, що відповідач на вихідні приїжджає у даний будинок. Вона там має кури, обробляє город. Також відповідач частково платить за спожитий газ, світло. В судовому засіданні відповідач позов не визнала. Пояснила, що у даному будинку вона проживає близько 30 років. На підставі договору дарування її чоловік у 2014 р. набув право приватної власності на будинок по [ADDRESS] . Однак не зважаючи на те, що вони проживають у м. Володимирі-Волинському, вона не втратила інтерес до спірного житла і приїжджає у це помешкання по 3-4 рази на тиждень, оскільки обробляє присадибну ділянку, тримає кури. Здійснює оплату за спожитий газ, світло. У цьому помешканні є її особисті речі, меблі, пральна машинка, газова плитка. Просить відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача Смоляр Є .І . в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позов. В судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили, що [PERSON] щотижня на вихідні приїжджає в спірний будинок, обробляє город, прибудинкову територію, тримає кури, має сільськогосподарську техніку (комбайн). Заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності серія [NUMBER] . Із довідки про склад сім`ї від 13.11.2017 р. вбачається, що у спірному будинку зареєстрована відповідач [PERSON] Позивач просить визнати відповідача втратившим право користування спірним житлом, оскільки відповідач не проживає у будинку без поважних причин понад один рік. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте, позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідач не проживає у спірному будинку без поважних причин понад один рік. В свою чергу, позивач надав суду акт обстеження місця проживання [PERSON] від 05.12.2017 р. Із даного акту встановлено, що в спірному будинку є особисті речі відповідача (меблі, телевізор, одежа та інше). Відповідач разом із сім`єю на вихідні приїжджає у спірне житло та проживає у ньому, що спростовує доводи позивача про те, що вана не проживає у будинку понад один рік. Також позивач надав суду акт обстеження від 14.05.2019 р. з якого вбачається, що [PERSON] разом із [PERSON] приїжджають у будинок та проживають у ньому. Позивач проживає у одній із кімнат будинку, а відповідач разом із онуком позивача [PERSON] займає інші кімнати. Крім того, обставина не проживання відповідача у будинку без поважних причин понад один рік також спростовується поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , котрі в судовому засіданні підтвердили, що [PERSON] приїжджає у даний будинок, обробляє земельну ділянку, тримає кури. Сам факт того, що відповідач разом із сім`єю проживає у будинку по [ADDRESS] , котрий належить її чоловіку на підставі договору дарування, не є доказом того, що вона не проживає у спірному будинку без поважних причин понад рік, оскільки судом встановлено і визнається сторонами, що підставою переїзду відповідача до м. Володимира-Волинського стали неприязні відносини із позивачем. Однак відповідач приїжджає на вихідні у цей будинок, обробляє присадибну ділянку, частково сплачує за газ та світло, у цьому житлі є її особисті речі. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що незважаючи на те, що відповідач разом із сім`єю проживає у м . Володимирі-Волинському, вона постійно приїжджає у спірне житло, в якому є її особисті речі, тобто не втратила інтерес до даного будинку і вважає його своїм житлом. Розглядаючи дану справу суд відповідно до ч. 4 ст.10 ЦПК застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з п.1 ст.17 закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, установлених законом. Згідно з п. 4 ст. 31 ЦК фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, установлених законом. У свою чергу, відповідно до ст.1 Першого протоколу до конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ від 2.12.2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Згідно з конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі §1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі «Прокопович проти Росії», п.36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання в право на повагу до житла (див. серед багатьох інших джерел рішення від 13.05.2008 у справі «McCannv. the United Kingdom», п.50) (пп.40, 41 рішення ЄСПЛ від 2.12.2010). У п.36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла», за змістом ст.8 конвенції, не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації в національному праві. Те, чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі п.1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення від 11.01.95 у справі «Buckley v. the United Kingdom», п.63). Отже, у справі «Прокопович проти Росії» встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі (незалежно від його правового режиму) є достатньою підставою для того, щоб уважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.8 конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим утручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. З огляду наведеної практики ЄСПЛ та беручи до уваги, що відповідач на законних підставах вселилась у спірне житло, протягом тривалого часу проживає у ньому, не втратила інтерес до цього житла, оскільки приїжджає у цей будинок, здійснює його догляд, обробляє земельну ділянку, у цьому помешканні є особисті речі відповідача, а тому суд приходить до висновку, що є достатньою підстав уважати спірне житло належне відповідачу в розумінні ст. 8 Конвенції. Беручи до уваги, що позивач в судовому засіданні не довів обставини не проживання відповідача у спірному житлі без поважних причин понад один рік, тому суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Також безпідставними є вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратила право на користування жилим приміщенням на підставі ст. 72 ЖК України, оскільки дана норма регулює правовідносини користування житловими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду стосовно наймачів жилого приміщення, які його займають за договором найму і не застосується до правовідносин, які виникли між власником житлового приміщення та іншими особами, в тому числі членами його сім`ї.

Outcome: dismissed