Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання угод удаваними, визнання відчуженого за такими угодами майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації за відчужене спадкове майно, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] року помер її батько [PERSON], після смерті якого вона звернулась до нотаріальної контори з метою прийняття спадщини. Після смерті батька випадково їй стало відомо, що під час перебування у шлюбі з [PERSON], яка є спадкоємцем 1 черги, були придбані у [PERSON] житловий будинок та дві земельні ділянки, однак замість договору купівлі-продажу між сторонами був укладений договір дарування на ім'я відповідачки з метою уникнути сплати податку. Вважає, що такі договори дарування укладено з метою приховати дійсний правочин, оскільки фактично сторони уклали договір купівлі-продажу. Таким чином, зазначене нерухоме майно було придбане в період шлюбу батька з [PERSON], тому воно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, у якому ? належить померлому [PERSON] спадкоємці [PERSON] та [PERSON] відмовилися від своїх часток у спадщині на користь позивачки, у зв'язку з чим вона має право на спадкування 3/8 часток у спадщині після смерті батька [PERSON] Однак, у зв'язку з подальшим відчуженням нерухомого майна на користь третьої особи [PERSON], який є добросовісним набувачем, позивач має право на компенсацію вартості частини спадкового майна. На підставі зазначеного, з урахуванням зміни розміру позовних вимог, просила договори дарування житлового будинку та земельних ділянок визнати удаваними угодами, визнати ? частину житлового будинку [ADDRESS] ? частину земельної ділянки площею 0,2500 га по [ADDRESS] цільовим призначенням для обслуговування будинку та ? частину земельної ділянки площею 0,1775 га по [ADDRESS] цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства - спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] та стягнути з відповідачки на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості належних їй 3/8 частин спадкового майна в розмірі 3/8 частини від ринкової вартості відчуженого майна, що становить 170990,24 грн. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічним викладеним у позові, просили вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні. Третя особа в судовому засіданні надав пояснення щодо обставин придбання ним 17 липня 2015 року у [PERSON] житлового будинку та земельних ділянок. Свідок [PERSON] суду показала, що вона була сусідкою родини [PERSON] в с. Фастівець, надала пояснення щодо проживання цієї сім'ї у спірному будинку, однак зазначила, що обставини та правова природа набуття права власності на цей будинок їй невідома. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтві про народження серії [NUMBER], виданого Барабашською сільською Радою Хасанського району Приморського краю 01.11.1979 року, [PERSON] є донькою [PERSON] (т.1 а.с. 14). 15 жовтня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Фастівського МРУЮ Київської області зареєстровано шлюб між [PERSON] [PERSON], після чого [PERSON] змінила прізвища на «[PERSON]» (т.1 а.с. 15). З наведеного виходить, що [PERSON] є рідною донькою [PERSON]. [INFO] року помер [PERSON], про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Фастівського МУЮ у Київські області зроблено актовий запис № 444 (т.1 а.с. 13). Після смерті [PERSON] відкрита спадкова справа №50/2015. Відповідно до поданих приватному нотаріусу Фастівського міського нотаріального округу Київської області Чернишовій О.А. заяв від 13.08.2015 року та 08.01.2016 року, [PERSON] (донька спадкодавця) та [PERSON] (мати спадкодавця) відмовились від належних ним часток у спадковому майні на користь позивачки [PERSON] (т.1 а.с. 175-176). Згідно зі свідоцтвом про одруження, 16 квітня 2004 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON], про що відділом реєстрації актів цивільного стану Фастівського МРУЮ Київської області зроблено актовий запис № 48 (т.1 а.с.17). Таким чином, після смерті [PERSON] спадкоємцями 1 черги є [PERSON] та [PERSON]. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідно до договору дарування житлового будинку від 30.04.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Куцевол Н.М. за реєстровим №1024, [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 30.04.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Куцевол Н.М. за реєстровим №1026, [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку 0,2500 га, наданої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована на території [ADDRESS] Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 30.04.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Куцевол Н.М. за реєстровим №1026, [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку 0,1775 га, наданої для введення особистого селянського господарства, що розташована на території [ADDRESS] (т.1 а.с. 203). 30.12.2004 року на ім'я [PERSON] на підставі зазначених договорів дарування земельних ділянок від 30.04.2004 року були видані державні акти на право власності на земельні ділянки серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (т.1 а.с. 22-23). Як вбачається з письмової розписки від 01 травня 2004 року, [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 25 000 грн. за продаж йому та його родині, належний їй будинок з господарством за адресою [ADDRESS]. Гроші отримала повністю та ніяких претензій не має (а.с. 163). Таким чином предметом даного позову є удаваність укладених між [PERSON] та [PERSON] договорів дарування нерухомого майна. Згідно зі ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Звертаючись до суду із позовом позивач посилався на те, що вказані договори дарування є удаваними правочинами, оскільки насправді сторони мали на меті укладення договорів купівлі - продажу. Пленум Верховного Суду України у п.25 постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Укладаючи удавану угоду, обидві сторони діють умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду. Для визнання правочину удаваним суду слід установити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Тобто, в силу приписів статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Для встановлення спрямованості волі на укладення спірних правочинів судом була допитана в якості свідка [PERSON], яка виступала дарувальником у спірних угодах. [PERSON] у судовому засіданні підтвердила факт продажу житлового будинку та земельних ділянок та відсутності у неї наміру дарування цього майна, оскільки договори дарування були оформлені на прохання [PERSON] Також свідок підтвердила обставини написання нею розписки про отримання 25000 грн. за продаж родині [PERSON] нерухомого майна та її достовірність. Так, з показів [PERSON] достовірно вбачається, що вона, як сторона договорів дарування, не мала на меті передати безоплатно [PERSON] майно у власність, оскільки передача цього майна відбулась за умови сплатити за нього встановленої грошової суми. Крім того, судом враховується, що в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що всі домовленості про продаж житлового будинку з нею вели [PERSON] та її чоловік [PERSON], гроші вона отримала саме за продаж належного їй майна, про що нею було надано розписку. Суд, оцінивши показання свідків у сукупності з іншими доказами та з урахуванням ступеня довіри до них, приймає зазначені свідчення в якості належних доказів по справі. Судом також враховується, що [PERSON] та [PERSON] не є родичами між собою, не є близькими особами, а тому подарунок такого коштовного майна незнайомій особі не є природнім і вмотивованим, що також дає підстави вважати укладені між ними правочини удаваним. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що укладені 30.04.2004 року договори дарування житлового будинку та земельних ділянок, посвідчених приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Куцевол Н.М., є удаваним, тому слід визнати, що його сторонами 30.04.2004 року вчинено договори купівлі-продажу цього нерухомого майна. Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України визначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Пунктами 1, 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Виходячи із змісту ст. 60 СК України законодавець встановлює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі. Обов'язок доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього. Безспірних, достовірних та достатніх доказів, які б відповідали вимогам ст. ст. 57, 58 ЦПК України, про те, що спірне нерухоме майно придбана [PERSON] за власні кошти відповідачка не надала. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскільки спірне нерухоме майно придбане за час зареєстрованого між [PERSON] та [PERSON] шлюбу, то відповідно до статей 60, 70 СК України воно є спільною сумісною власністю і належить подружжю у рівних частках по 1\\2. Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1\\2 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] та земельні ділянки розміром 0,2500 га та розміром 0,1775, що розташовані по [ADDRESS]. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Таким чином, прийнявши в установленому законом порядку спадщину позивач з часу її відкриття набув речові права на частку в успадкованому майні - право володіння та право користування ним і, відповідно, право на захист цих прав. Згідно із статтею 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено учасниками процесу, [PERSON] здійснила відчуження спірного нерухомого майна, а саме відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 17 липня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1413, [PERSON] продала [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] за 64600,00 грн. (т.1 а.с. 117). Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 липня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1416, [PERSON] продала [PERSON] земельну ділянку розміром 0,2500 га цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по [ADDRESS] за 108800 грн. (т.1 а.с. 126). Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 липня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1419, [PERSON] продала [PERSON] земельну ділянку розміром 0,1775 га цільовим призначенням ведення особистого селянського господарства, що розташована по [ADDRESS] за 23100,00 грн. (т.1 а.с. 133). Для застосування положень ч.2 ст. 213 ЦК України необхідно встановити: наявність у власності певного майна; безпідставне набуття такого майна відповідачем; неможливість повернути в натурі безпідставно набуте майно; відповідність заявленої до відшкодування вартості майна, його вартості на момент розгляду судом справи про повернення майна. Таким чином, під час розгляду справи судом достовірно встановлено, що спірне нерухоме майна перебувало у власності [PERSON], набуте нею на підставі удаваної угоди та неможливість повернення цього майна у зв'язку з відчуженням його третій особі, тому вимоги про відшкодування вартості належної частки у такому майні є обґрунтованими. Разом з тим, при визначені розміру такої компенсації суд виходить з наступного. Як вбачається зі звіту про оцінку майна № RS52-160409-003, проведеною ТОВ «АКР-КОНСАЛТ», ринкова вартість житлового будинок № 100, загальною площею 55,4 кв.м., з господарськими спорудами, що розташований по [ADDRESS] складає 223 902,98 грн. (т.1 а.с. 236-265). Відповідно до звітів про експертну оцінку земельних ділянок № RS52-160409-001 та № RS52-160409-002, проведеною ТОВ «АКР-КОНСАЛТ» (т. 2, а.с. 1-48) земельна ділянку, загальною площею 0,25 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована за адресою: [ADDRESS] має ринкову вартість без ПДВ 149 640 грн.; земельна ділянку, загальною площею 0,1775 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована за адресою: [ADDRESS] має ринкову вартість без ПДВ 82 431 грн. Саме виходячи з цих експертних звітів позивачем визначений розмір заявленої до відшкодування компенсації вартості майна. Разом з тим, зазначені експертні звіти не можуть бути належними та допустимими у розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України доказами у справі, оскільки навість у тексті цих звітів міститься застереження - «Звіт є дійсним за наявністю підпису Замовника на титульній сторінці». Як встановлено, підпису замовника [PERSON] ці звіти не містять, більш того, [PERSON] їх не замовляла. Оцінка проведена на вимогу позивачки, з порушенням встановленої процедури її проведення. З наведеного виходить, що при розрахунку розміру грошової компенсації за частку 3/8 позивачки у спадковому майні необхідно виходити із вартості нерухомого майна на час його відчуження [PERSON], яка склала у загальному розмірі 196500 грн., інших належних та допустимих доказів зміни його вартості сторони не надали. Під час розгляду справи зазначену вартість відчуженого нерухомого майна відповідач по справі не спростувала, передбаченими ЦПК України правами щодо заявлення клопотання про визначення оцінки вартості майна у встановленому законом порядку не скористалась. Таким чином, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню грошова компенсація вартості спадкового майна після смерті [PERSON], яка становить 3/8 частини його вартості та дорівнює 73687,50 грн. Суд не враховує клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, яке обґрунтоване тим, що спірні договори дарування були укладені у 2004 році , а позивач звернувся до суду з позовом лише у 2015 році, тобто поза встановленим статтею 257 ЦК трирічним строком позовної давності. Так, позовна давність, за визначенням статті 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України. Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України, а саме перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як зазначила позивач, після смерті батька вона під час упорядкування документів покійного випадково знайшла розписку [PERSON] про отримання від [PERSON] грошових коштів в сумі 25 000 грн. за продаж йому та його родині, належний їй будинку, тобто лише у 2015 році їй стало відомо, що частка у спірному нерухомому майні належить померлому батьку, а тому вона має право заявити на нього спадкові вимоги. Суд приймає до уваги, що на час смерті спадкодавець проживав у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою окремо від своєї доньки, вони не були пов'язані спільним побутом, доступу до його особистих речей та документації вона не мала, тому вважає логічними та послідовними пояснення позивачки щодо обставин обізнаності про порушення свого права. Таким чином, суд констатує, що початок перебігу строку позовної давності в даному випадку не пов'язаний з моментом укладення правочинів, тому позивач звернувся до суду в межах визначеного строку позовної давності. Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем сплачено судового збору всього на суму 1641,46 грн. Оскільки позов задоволений на суму 73687,50 грн. (43,09% від заявлених вимог), суд присуджує на користь позивача з судовий збір пропорційно до розміру задоволений вимог - в сумі 707,30 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial