Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом 25.08.2015 року мотивуючи тим, що 01.02.1987 року померла її мати - [PERSON]. Після її смерті залишилось спадкове майно: 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: Київська область, м. Біла Церква, провулок Проточний,10. Вказаний будинок був збудований її батьками під час зареєстрованого шлюбу та зареєстрований на імя батька [PERSON]. Спадкоємцями після смерті матері на 1/2 частину житлового будинку, як на частку у майні подружжя, в даний час є батько - [PERSON], брат ( син померлої) [PERSON] і вона, дочка померлої, [PERSON]. Усі троє спадкоємці першої черги, відповідно кожен із них має право за спадщиною на 1/6 частину вказаного будинку. Вартість будинку за даними МБТІ становить 25773 грн., вартість 1/6 частини 4295,50 грн. Відповідачі, її батько та рідний брат, прийняли спадщину після смерті матері, оскільки проживали та були зареєстровані в спірному житловому будинку, а вона спадщину після смерті матері прийняла фактично, оскільки взяла речі матері: золоту обручку, одяг та 1500 крб. грошових заощаджень матері. Також, зазначила, що після смерті матері вона робила у будинку косметичний ремонт, доглядала за господарством, прибирала будинок, обробляла город, консервувала овочі, постійно, ще за життя матері і по даний час користується частиною присадибної ділянки, де побудувала гараж і тримає автомобіль. Ніхто із спадкоємців до нотаріальної контори не звертався і свідоцтво на спадщину не отримував та від спадщини не відмовлялись. При зверненні до нотаріуса 13.08.2015 року, їй було відмовлено у оформленні спадкових прав, оскільки вона не була зареєстрована за місцем відкриття спадщини, а між нею та іншими спадкоємцями виник спір щодо її права на спадкування, тому вимушена була звертатися до суду з цим позовом. Враховуючи, що спадщина відкрилась у 1987 році і вони всі троє спадщину фактично прийняли, хоча нотаріально не оформили, до даних правовідносин повинні застосовуватись вимоги ЦК України в редакції 1963 року, за ст. 549 якого визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, а відповідно до ст. 548 цього Кодексу, прийнята спадщина вважається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.5 Прикінцевих положень ЦК України в редакції 2003 року, правила нового Кодексу застосовуються лише до спадщини, яка відкрилась, однак не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Позивач просила встановити факт прийняття нею, [PERSON], спадщини після смерті матері - [PERSON], яка померла 01.02.1987 року в м. Біла Церква; визнати за нею, [PERSON], право власності на спадкове майно на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: Київська область, м. Біла Церква, провулок Проточний,10 та стягнути з відповідачів судові витрати. 23.09.2015 року ухвалою судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області було відкрито провадження у справі, 05.10.2015 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області було виключено зі складу третю особу: приватного нотаріуса Білоцерківського нотаріального округу [PERSON] та призначено справу до розгляду. 15.01.2016 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області було задоволено позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на частину спадкового майна. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 05.04.2016 року було скасовано рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.01.2016 року, а у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на частину спадкового майна, відмовлено. 19.10.2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.01.2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 05.04.2016 року були скасовані, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 15.11.2016 року справу за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на частину спадкового майна, в порядку ст.11-1 ЦПК України, було передано на новий розгляд та ухвалою судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16.11.2016 року призначено до розгляду в загальному порядку. 12.01.2017 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, за клопотанням представника позивача, у справі було залучено в якості співвідповідача - [PERSON], яка являється дочкою померлої 01.02.1987 року [PERSON]. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, просила задовольнити вимоги в повному обсязі та зазначила, що її мати [PERSON] заповіт щодо спадкового майна не складала, житловий будинок з господарськими спорудами був побудований матірю та батьком в період їх шлюбу та зареєстрований на імя [PERSON], тому 1/2 частина вказаного майна є спадщиною після смерті матері, спадкоємцями якого є вона та відповідачі у справі. До нотаріальної контори ніхто не звертався, від спадщини не відмовлялись та не отримували свідоцтва про право на спадкове майно. Батько та брат на день смерті матері були зареєстровані у будинку, а вона взяла частину речей матері і грошові заощадження, тому вважаються такими, що прийняли спадщину. Вона щодня приходила до батька і допомагала йому по господарству, ремонтувала двері, чистила підвал, доглядала за господарством, користувалась присадибною ділянкою, побудувала гараж в якому стоїть її автомобіль. Після смерті матері робила поминки, замовляла памятник разом із батьком, завозила землю на кладовище. Їй ніхто не чинив перешкод в користуванні спадковим майном. За життя матері, батьки допомогли сестрі [PERSON] з житлом. 26.06.2013 року брат почав проживати з батьком, а в 2015 році почав займатись приватизацією земельної ділянки біля будинку та претендувати на все майно, тому вона звернулась до нотаріуса з питанням про оформлення спадщини, однак в неї не було документів на будинок, тому вона звернулась до суду з даним позовом. Гараж вона побудувала ще в 1977 році з дозволу батьків, а в 2007 році батьку не сподобалось, як він розміщений і він вимагав заварити двері гаража, які виходили у двір, після чого спір було вирішено, а вона продовжує користуватись гаражем. На момент смерті матері вона проживала [INFO], разом із чоловіком, дітьми та свекрухою, поряд з будинком 6-7 соток землі, тому місця для гаража не було і його поставили у її батьків. За пів року до смерті матері вона працювала в МБТІ техніком, у свекрухи особливого господарства не було і вона допомагала батькам. За життя матері, батьки купили сестрі частину житлового будинку, їй сказали що допоможуть грошима і дали 4000 крб., а щодо брата розмов не було. Брат був зареєстрований у спірному будинку, а проживав разом із дружиною в м. Біла Церква, вул.. Ш. Алейхема та інколи приходив до батьків, а після смерті дружини з червня 2013 року перейшов проживати до батька. Батько після смерті матері, що до пів року, віддав їй речі матері: обручку, 2 халати і 1500 крб. грошей, які зняв з ощадної книжки та які були їх спільними коштами. Щодо виклику міліції їх повідомили сусіди і вона спочатку звернулась до адвоката, а потім зробила запит в МБТІ, після отримання кого 17.04.2008 року ніяких дій щодо оформлення майна не вчиняла. Після того, як розпочався судовий спір, вона до батька не приходить. Тривалий час не займалась оформленням спадщини тому, що фактично вступила в управління майном і їй не забороняли ним користуватись. Представник позивача, за довіреністю у справі, [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, подав до суду письмові заперечення проти позову та пояснення. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, подав до суду письмові заперечення проти позову, просив відмовити в його задоволенні та пояснив, що житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: Київська область, м. Біла Церква, провулок Проточний, 10 був побудований батьками, він зареєстрований у будинку та проживав з матірю на день її смерті, у сестер було своє житло, яке їм допомогли придбати батьки. За життя мати розпорядилась, що будинок залишиться йому і батькові, оскільки сестрам допомогли придбати інше житло. Позивач після смерті матері деякий час не приходила до будинку, а потім прийшла просити у батька грошей. Вона по господарству нічого не робила та не допомагала батькам. Через рік після смерті матері батько віддав позивачу деякі речі матері та 1500 крб., щоб вона не претендувала на будинок. Щодо гаража, то він розташований на території спірного домоволодіння і ним користується онук, а не позивач. Батько хотів приватизувати земельну ділянку, через рік після смерті матері, тому звернувся до позивача, яка працювала в МБТІ, за допомогою, однак вона сказала що допоможе якщо він дасть їй частину земельної ділянки, тому в них почались спори. У дружини по вул. Ш. Алейхема він не проживав, а жив з дружиною у батьків і саме його дружина займалась поминальними обідами після смерті матері, а не позивач. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні та зазначила, що після смерті матері не зверталась із завою про прийняття спадщини, тому що мати за життя повідомила, що вона все дала для дочок, а будинок залишиться сину [PERSON]. Позивач батькам не допомагала, а приходила лише тоді коли їй було щось потрібно і гроші після смерті матері батько їй дав через 8 місяців після похорону. Щодо гаража, то ніхто не заперечував позивачу ним користуватись, лише попросили заварити двері, які виходили у двір, щоб не було конфліктів. У 2008 році батько хотів знести гараж, оскільки позивач не допомогла йому виготовити документи на майно. Через рік після смерті матері батько запропонував їй забрати речі матері, вона відмовилась та сказала щоб позивач їх забирала оскільки вона старша дочка. Представник відповідача, адвокат за договором, [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, заявила про застосування судом строку позовної давності мотивуючи тим, що спір виник ще у 2008 році коли члени сімї [PERSON] викликали міліцію на дії позивача щодо користування гаражем і майном, яке є у їх володінні, тому позивач дізналась що її права на спадщину не визнаються ще у 2008 році , а звернулась до суду в 2015 році, з пропуском строку звернення до суду за захистом своїх прав. Доводи позивача про те, що вона фактично вступила в управління спадковим майном є необгрунтованими та не підтверджені належними та допустимими доказами. Суд, заслухавши осіб, які беруть участь у справі, покази свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З урахуванням положень статей 55, 124 Конституції України та відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України і ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду, проте лише за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а юрисдикція судів поширюється на всі відносини, що мають правовий характер. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 11 ЦПК України). Ст. 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до чч. 1, 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. За змістом ч.ч. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) відносини спадкування регулюються нормами ЦК України (2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР1963 року (в редакції, що діяла на момент смерті спадкодавців) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. За змістом ст. 548 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Судом встановлено, що 01.02.1987 року померла [PERSON], дружина [PERSON] та матір [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Згідно витягу із спадкового реєстру № 41209058 від 13.08.2015 року ( а.с.15-16), сформованим приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу [PERSON], на звернення громадянина, інформація про відкриття спадкової справи та заповітів щодо майна померлої 01.02.1987 року [PERSON] відсутня. В судовому засіданні сторони зазначили, що і на даний час ніхто не звертався до нотаріальної контори із заявами щодо оформлення спадщини після смерті [PERSON]. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації, а права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. З листа Білоцерківського МБТІ № 09471 ( а.с. 13), на запит адвоката № 84 (а.с.189 - 191), вбачається, що позивач зверталась 14.04.2008 року до Білоцерківського МБТІ із запитом щодо майна, а саме: спірного домоволодіння, та їй було надано відповідь 17.04.2008 року, про те, що право власності на житловий будинок № 10 по провулку Проточному в м. Біла Церква зареєстровано за [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності від 12.12.1967 року, виданим Білоцерківським МКГ. До даного житлового будинку належать самовільні побудови, а саме: прибудова до будинку «а2» розміром 2,37*1,95 побудована в 1969 році; сарай літ. «Б» розміром 10,10 *4,90 побудований в 1969 році; прибудова до сараю «б» розміром 2,70*2,40 побудована в 1979 році; сарай літера «Г» розміром 1,90 *2,95 побудований в 1979 році; гараж літера «Д» розміром 4,18*5,97 побудований в 1977 році, що також узгоджується з копією технічного паспорта виданого 27.09.2000 року на імя [PERSON] ( а.с.10-12) та листом КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» № 147-0 від 03.09.2015 року, наданим на запит позивача від 31.08.2015 року ( а.с.24) в якому зазначено, що станом на 01.01.2013 року право власності на вказаний будинок зареєстровано за [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності від 12.12.1967 року, виданим Білоцерківським УЖКГ (реєстраційна книга №8 реєстраційний номер 765). Судом встановлено, що житловий будинок № 10 по провулку Проточному в м. Біла Церква Київської області був побудований подружжям [PERSON] та [PERSON] в 1967 році, зареєстрований за одним з подружжя на підставі свідоцтва про право власності від 12.12.1967 року, виданим Білоцерківським УЖКГ (реєстраційна книга №8 реєстраційний номер 765), відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31.01.1966 року, яка втратила чинність згідно наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1996 року № 56. Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сімю Української РСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Зазначені обставини підтверджено матеріалами справи і не заперечуються відповідачами, таким чином померлій 01.02.1987 року [PERSON] на праві спільної сумісної власності дійсно належала 1/ 2 частина житлового будинку № 10 по провулку Проточному в м. Біла Церква Київської області. З будинкової книги ( а.с. 72-78) вбачається, що у житловому будинку № 10 по провулку Проточному в м. Біла Церква на час смерті спадкодавця були зареєстровані та проживали відповідачі: [PERSON] та [PERSON], які і по даний час в ньому проживають та утримують спадкове майно, що не заперечує позивач. Отже, відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963 року [PERSON] та [PERSON] визнаються такими, що прийняли спадщину, що не заперечує позивач та відповідач [PERSON]. Відповідач [PERSON] на час відкриття спадщини не була зареєстрована із спадкодавцем, проживала за адресою: [INFO] з 19.06.1984 року, заяву про прийняття спадщини після смерті матері до нотаріальної контори не подавала, фактично спадщину не приймала, що не заперечували сторони. Позивач в судовому засіданні зазначила, що прийняла спадщину шляхом фактичного вступу у володіння частиною майна протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, отримавши частину майна померлої: одяг, кошти в розмірі 1500 крб. і золотої обручки, та вступивши в управління спадковим будинком, в підтвердження даних обставин посилається на покази свідків. Свідок [PERSON], яка являється двоюрідною сестрою позивача, в судовому засіданні дала покази, що [PERSON] після смерті матері допомагала батьку по господарству, варила їсти і прибирала подвіря. Десь після 40 днів після смерті [PERSON], на паску, [PERSON] казав, що віддав речі дружини ( обручку, халат, пальто) і гроші позивачу, однак коли саме вона не знає. На подвірі спірного домоволодіння стоїть гараж позивача, яким вона користувалась, з 2015 року вона не має можливості ходити до батька. [PERSON] з моменту одруження жив з батьками, а потім переїхав до дружини, до батьків лише навідувався, оскільки на господарстві батьків його голуби. Спори почались коли [PERSON], після смерті своєї дружини, повернувся жити до батька, а до цього позивачу не чинили опору. В 2015 році [PERSON] виповнилось 100 років і [PERSON] приходила до нього допомагати по господарству. Свідок [PERSON], брат [PERSON], в судовому засіданні показав, що спори між позивачем та відповідачами почались коли [PERSON] переїхав після смерті своєї дружини до батька. Відповідач нікого у двір не допускає, оскільки хоче щоб хата залишилась йому. Після смерті [PERSON] позивач допомагала батьку, а саме: обробляла город, виготовила двері, різала січку, по хаті допомагала, [PERSON] казав, що «[PERSON] його права рука». [PERSON], коли вийшла заміж, переїхала жити до свекрухи, однак допомагала батькам по господарству разом із своїм чоловіком. На паску їх сімя покликала [PERSON] і він хвалився, що віддав галі обручку [PERSON], халат і пальто і 1500 крб. До 2015 року ніхто не заперечував, що [PERSON] має право на спадщину. [PERSON] купила [PERSON] пів хати і вона отримала 2-х кімнатну квартиру. [PERSON] за життя казала, що віддасть у спірній хаті одну велику кімнату Ірині, дочці [PERSON]. Через 6 місяців по смерті [PERSON], [PERSON] не було на обіді. Усі поминальні обіди робила позивач, вона також доглядає за памятником і могилою матері. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що з позивачем навчались в одному класі, а з 1986 року працювали разом в МБТІ. Був випадок, коли вона заходила до позивача додому, а чоловік казав, що вона пішла до батька, потім іншого разу бачила, як позивач збиралась із сумками, в яких була їжа та випрасувані речі, до батька. За 40 днів після смерті [PERSON] позивач сказала, що батько віддав їй обручку, пальто і гроші матері. [PERSON] був зареєстрований з батьками, а проживав з дружиною по вул. Ш. Алейхема, а після смерті дружини у 2013 році прийшов до батька жити, і позивач крім батька ще й за братом почала доглядати. В літку 2015 року [PERSON] сказала, що [PERSON] захотів приватизувати земельну ділянку і хату переоформити на себе. У будинку де проживає батько вона не заходила, однак з дороги бачила, як [PERSON] підводила фундамент хати, заносила батьку їсти та речі, обробляла город. У пункті 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом МЮ УРСР від 31 жовтня 1975 р. N 45/5 ( яка діяла на час відкриття спадщини) зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. З листа № 01-16/318 від 02.10.2015 року приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу [PERSON] ( а.с.37), вбачається, що [PERSON] звернулась до нотаріуса 02.10.2015 року з питанням прийняття спадщини після померлої 01.02.1987 року [PERSON] і їй були надані роз'яснення щодо пропуску строку подачі заяви про прийняття спадщини та за відсутності документів на підтвердження прийняття спадщини відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (1963р.) було рекомендовано звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON], посилаючись лише на покази свідків, не надала належних, допустимих та переконливих доказів того, що після смерті матері вона вступила в управління спадковим будинком № 10 по провулку Проточному в м. Біла Церква. Наявність у неї частини майна померлої: одягу, золотої обручки та коштів в розмірі 1500 крб., якими вона обґрунтовує позовні вимоги, не свідчить про фактичний вступ в управління майном та про те, що позивач отримала їх у шестимісячний строк, встановлений для прийняття спадщини після смерті матері. Крім того, дані обставини спростовуються письмовими поясненнями відповідача [PERSON] ( а.с.225), які узгоджуються з показами наступних свідків. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала покази про те, що проживає по сусідству і знає сторони з дитинства. В їх сімї були нормальні відносини, а потім погіршились, ще за життя матері, оскільки [PERSON] не ходила до них та не допомагала по господарству. У [PERSON] є своя хата, город, господарство, яким вона займалась, а [PERSON] жив разом із дружиною у батьків і займався їх господарством. Після смерті [PERSON] сусіди казали, що [PERSON] після роковин буде роздавати речі померлої, так і зробив, але вона не бачила цього. Протягом року після похорон у них було все спокійно, а потім у 2007-2008 роках чула від сусідів, що [PERSON] просила у батька земельну ділянку. Свідок [PERSON], онука [PERSON], дочка [PERSON], в судовому засіданні показала, що часто бувала у діда з бабою і коли бабуся померла часто приходила до діда і допомагала йому по господарству. З похоронами діду допомагав дядько [PERSON] і його дружина, вони жили до 2010 року разом з дідом. [PERSON] приходила дуже рідко і не допомагала діду. У 2007 2008 роках дід жалівся, що [PERSON] хотів зробити документи на майно, а [PERSON] сказала, що нічого робити не буде, якщо він не дасть землю під гаражем і хату. Був випадок, незадовго після смерті баби, коли прийшла до діда тьотя [PERSON] і щось хотіла взяти зі шкафа, а дід її налаяв, після чого дід тримав речі баби під замком, а ключ у себе. Речі бабусі дід роздав після роковин, обручку пропонував тьоті Валі, а вона відмовилась, тому віддав її тьоті [PERSON]. А з ощадної книжки № 104241 виданої на імя [PERSON] ( а.с. 79) вбачається, що 28.08.1987 року з вказаного рахунку було знято 1500 грн., після шестимісячного строку з дня відкриття спадщини. Також, судом встановлено, що [PERSON], [INFO], станом на час відкриття спадщини не проживала та не була зареєстрована у житловому будинку № 10 по провулку Проточному в м. Біла Церква, що підтверджено записами у будинковій книзі ( а.с.74), а проживала разом із своєю сімєю за адресою: м. Біла Церква, провулок Проточний, 25, з 25.12.1996 року була зареєстрована [INFO], а з 30.12.2003 року за адресою: [ADDRESS], що підтверджено копією паспорта позивача ( а.с.5) та визнається позивачем. З копії технічного паспорта на спірний будинок, доданий позивачем до позову, вбачається, що він був виготовлений у 2000 році, тобто через 13 років після відкриття спадщини, таким чином вважати, що позивач фактично вступила в управління спадковим будинком підстав не має. Позивач також посилається в обґрунтування вимог на те, що вона вступила в управління спадковим майном, оскільки користувалась побудованим нею з дозволу батьків гаражем, який розташований на спадковій земельні ділянці, однак суд не погоджується з даними твердженнями з наступних підстав. Судом встановлено, що земельна ділянка по провулку Проточному № 10 в місті Біла Церква не приватизована, гараж позначений у технічному паспорті літера «Д» розміром 4,18*5,97 - побудований у 1977 році, є самовільною забудовою, що не заперечували сторони. З постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 02.04.2008 року (а.с.14)., вбачається, що до чергової частини Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Київській області з письмовою заявою звернувся [PERSON], проживаючий за адресою: [INFO], та просив допомогти у звільненні його земельної ділянки від незаконної забудови гаража, яку здійснила його дочка [PERSON], проживаюча [INFO], та яка використовує цей гараж для свого автомобіля. Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (ст. 79 ЗК України). Отже, до суду не надано належних та допустимих доказів щодо виділення в натурі земельної ділянки спадкодавцю, а встановити право власності на неіснуючий об'єкт цивільного права, який не ввійшов до спадкової маси, є неможливим. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, роз'яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч.3 Глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.212 року за № 282/20595, Нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Разом із тим, позивач не надала до суду постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій щодо оформленні права на спадщину. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не обґрунтований, тому не підлягає до задоволення. Щодо посилання відповідачів в судовому засіданні та у письмових запереченнях ( а.с.40) на пропущення позивачем строку позовної давності суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. В розясненнях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.01.2013 № 10-70/0/4-13 «Про окремі питання застосування строків позовної давності» зазначено, що заява позивача про поновлення строку позовної давності (частина п'ята статті 267 ЦК України) не означає, що подана заява (відповідачем) про застосування позовної давності, тобто про сплив позовної давності, є наслідком відмови в позові, якщо він обґрунтований. У разі, якщо відповідач подав заперечення проти позову, пославшись на сплив позовної давності, то зазначена заява є підтвердженням того, що відповідач зробив заяву про застосування позовної давності. Як встановлено судом, позивач є дочкою померлої 01.02.1987 року [PERSON], тому їй було відомо про смерть спадкодавця з вказаного часу. Крім того, з матеріалів справи про порушення свого права вона дізналась ще у квітні 2008 році, коли відповідач [PERSON] звернувся з письмовою заявою до міліції на незаконні, на його думку, дії позивача щодо користування земельною ділянкою на якій розташований, спірний житловий будинок, а вона в свою чергу звернулась до адвоката та МБТІ про зясування питань щодо спадкового майна. Таким чином, у даному випадку перебіг позовної давності починається з квітня 2008 року і закінчився у квітні 2011 року, позивач звернулась до суду з даним позовом у серпні 2015 року, тобто із пропуском строку позовної давності. У п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року ; 14 «Про судове рішення у цивільній справі», Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено у звязку з недоведеністю позову, підстав для застосування наслідків пропуску позовної давності суд не вбачає. Відповідно до ст.88 ЦПК України, за рахунок відповідачів компенсуються витрати позивача в разі задоволення позову, однак враховуючи, що в позові відмовлено, судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed