Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

Позивач звернулась до Ленінського районного суду м. Полтави з позовом до [PERSON] про стягнення коштів на утримання майна, посилаючись на те, що з 28 серпня 2004 року до 16 вересня 2014 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу 18 січня 2012 року вони придбали квартиру [ADDRESS] . Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 02 жовтня 2014 року за нею та за відповідачем визнано право власності на 1/2 частину квартири за кожним. Відповідач не бере жодної участі в утриманні вказаного майна, зокрема, і щодо оплати комунальних послуг та послуг ЖЕО № 2. Починаючи з червня 2017 року вона сплачує кошти за послуги КП ЖЕО № 2 за спірну квартиру та сума витрат, яку вона понесла становить 2858 гривень 50 коп. Також вона сплачувала кошти за централізоване опалювання і підігрів води та сума витрат, яку вона сплатила - 17566 гривень 19 коп. В 2019 році з них обох стягнуто в солідарному порядку за послуги теплопостачання по 8453 гривень 00 коп. Загальна сума понесених нею витрат по утриманню майна склала 17566 гривень 19 коп. + 2858 гривень 50 коп.= 20424 гривні 69 коп., половина з яких, а саме 10212 гривень 34 коп., має бути сплачена відповідачем. З наведених підстав просила суд задовольнити позов. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави (суддя Крючко Н.І.) від 24 вересня 2019 року цивільну справу прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави (суддя Крючко Н.І.) від 16 жовтня 2019 року залучено до участі у справі у якості третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, КП «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради та ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго». Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави (суддя Крючко Н.І.) від 20 листопада 2019 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави (суддя Крючко Н.І.) від 29 квітня 2020 року закрито провадження у справі у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду у справі, ухваленому з того ж приводу між тими самими сторонами, про той самий предмет спору із тих самих підстав. Постановою Полтавського апеляційного суду від 30 червня 2020 року скасовано ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 29 квітня 2020 року, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 14 липня 2020 року вказану цивільну справу прийнято до провадження. В судове засідання позивач та її представник, будучи належним чином повідомленими про час та місце судового розгляду, не з`явились. Представником позивача направлена до суду заява, згідно якої вона підтримує заявлені позовні вимоги та просить їх задовольнити. Крім того, просить розглянути цивільну справу без її присутності. Відповідач в судові засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, що підтверджується даними поштових повідомлень. Відзиву на позовну заяву або будь-яких клопотань відповідачем до суду не подано. Представники третіх осіб в судові засідання не з`явились, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, подали до суду заяви із проханням про проведення судового розгляду за їх відсутності. Суд, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, проаналізувавши надані докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 Цивільного кодексу України. Обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги та витрати на утримання будинку і прибудинкової території випливає з положень статей 7, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», статей 151, 162 Житлового кодексу Української РСР та Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 322 Цивільного кодексу України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 360 Цивільного кодексу України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Згідно зі статтею 151 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені Цивільним кодексом Української РСР. У відповідності до положень статті 162 Житлового кодексу УРСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 24.01.2006 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 р. № 572», визначено Правила користування приміщеннями житлових будинків, згідно яких власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно п. 11 вищезазначеної Постанови, власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків несуть відповідальність згідно із законодавством. Відповідно до п. 13 вищезазначеної Постанови, спори, що виникають під час користування приміщеннями житлових будинків, розв`язуються шляхом проведення переговорів між учасниками спору або у судовому порядку. Відповідно до статті 544 Цивільного кодексу України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці. Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 02 жовтня 2014 року в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] по 1/2 частині за кожним (а.с. 5-6). Право власності у вказаних частках зареєстровано за сторонами, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 7-8). Також судом встановлено, що згідно довідки КП «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради з 01 травня 2019 року розподілені особові рахунки по підприємству на квартиру [ADDRESS] . На обґрунтування позовних вимог про понесення витрат за послуги КП «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради позивачем долучено до позову роздруківки дублікатів квитанцій (а.с. 12-31) на загальну суму 2 858 гривень 50 коп.. В той же час будь-яких відомостей про те, в якому розмірі КП «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради здійснив нарахування за послуги за вказаний у позові період, починаючи з червня 2017 року, позивач суду не надав. Такими відомостями могли би бути виписки по особовому рахунку або відповідні довідки КП «ЖЕО № 2». Відсутність вказаних доказів позбавляє суд можливості визначити загальний розмір здійснених підприємством за період з червня 2017 року нарахувань, що складатиме 100 %, та визначити з нього 50 %, що буде дорівнювати витратам [PERSON] та [PERSON] які вони мали нести як співвласники квартири. При цьому долі [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині у праві власності на квартиру, були визначені ще у 2014 році на підставі рішення Ленінського районного суду м. Полтави, зазначеного вище. Таким чином, судом встановлено, що стороною позивача не надано будь-яких доказів того, що оплата витрат у розмірі 2858 гривень 50 коп. була оплатою 100 % нарахувань за отримані послуги, а не була оплатою 1/2 частини таких послуг, що дорівнює частці позивача у праві спільної часткової власності на квартиру або не була оплатою за боргові зобов`язання перед підприємством, що утворились в період до червня 2017 року, тобто у період, що не включений до позовних вимог. На обґрунтування позовних вимог про понесення витрат за послуги ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» позивачем долучено до позову роздруківки дублікатів квитанцій (а.с. 32-79). При цьому згідно позовної заяви позивачем заявлено вимогу про стягнення витрат, починаючи з червня 2017 року. В той же час до розміру визначених в позові витрат включені оплати за квитанціями від 02 квітня 2015 року, 02 жовтня 2015 року, 15 січня 2016 року, 2 березня 2016 року, 02 липня 2016 року, 31 серпня 2016 року, 10 жовтня 2016 року, 3 листопада 2016 року, 01 грудня 2016 року, 16 лютого 2017 року, 22 березня 2017 року, 05 квітня 2017 року, 04 травня 2017 року, тобто за період, що виходить за межі позовних вимог. Більш того, при визначенні вказаної суми частину квитанцій позивач врахував по кілька разів, долучивши до позову та включивши в загальну суму розрахунку двічі та тричі поспіль оплати за послуги від 02 жовтня 2015 року, від 02 березня 2016 року, 13 червня 2017 року, 19 грудня 2017 року, що призвело до завищення розміру позовних вимог в цій частині. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 08 липня 2019 року стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01 березня 2016 року по 1 травня 2019 року по 8 453 гривень 42 коп. з кожного з співвласників. Одночасно судом не може бути вирішено питання про наявність підстав для часткового задоволення позову з урахуванням наданих доказів з таких підстав. Наданий на обґрунтування позову розрахунок заборгованості за послуги теплопостачання (а.с. 159-160) та зведена таблиця нарахувань та сплати позивачем (а.с. 161) не можуть бути визнані судом належними доказами розміру нарахувань ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» оскільки вони фактично представляють собою власноручно складені таблиці, що не містять ознак офіційного документу ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» (відомостей щодо вихідного номеру та дат документів, підписи посадових осіб, відбитки печатки підприємства). Крім того, вказані таблиці містять відомості за період з 2015 року, в той час як предметом позовних вимог є витрати понесені позивачем, починаючи з червня 2017 року. Відсутність належних доказів щодо розміру тарифних нарахувань за період, починаючи з червня 2017 року, позбавляє суд можливості визначити загальний розмір здійснених підприємством за період з червня 2017 року нарахувань, що складатиме 100 %, та визначити з нього 50 %, що буде дорівнювати витратам [PERSON] та [PERSON] які вони мали нести як співвласники квартири. При цьому долі [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині у праві власності на квартиру, були визначені ще у 2014 році на підставі рішення Ленінського районного суду м. Полтави, зазначеного вище. Таким чином, судом встановлено, що позивачем не надано будь-яких доказів того, що оплата витрат у розмірі 17 566 гривень 19 коп. становила оплату 100 % нарахувань за отримані послуги згідно тарифів на послуги теплопостачання, а не була оплатою 1/2 частини таких послуг, що дорівнює частці позивача у праві спільної часткової власності на квартиру або не була оплатою за боргові зобов`язання перед підприємством, що утворились в період до червня 2017 року, тобто у період, що не включений до позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом, встановленим частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи викладене, те, що інтереси позивача представлені представником, який є адвокатом, надання позивачем всіх доказів у справі, що підтверджується матеріалами справи та поданою представником заявою з проханням про проведення судового розгляду за відсутності представника позивача, те, що у суду відсутні повноваження щодо самостійного витребування доказів із врахуванням положень ст. 13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, суд вирішує заявлені позовні вимоги на підставі доказів наданих сторонами. За таких обставин, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, та зважаючи на те, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, які б відповідали фактичним обставинам справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим в задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про відшкодування витрат на утримання майна слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed