Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому з подальшим уточненням просить стягнути з відповідача інфляційні витрати в розмірі 59231,06 грн., три відсотки річних у розмірі 6121,12 грн. та судові витрати. В обгрунтування своїх позовних вимог посилається на наступне. 01.12.2012 року між позивачем та відповідачем був укладений письмовий договір позики, посвідчений ПН ХМНО [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №2206, відповідно до якого відповідач позичила у позивача строком з 01.12.2012 року по 01.12.2014 року включно 10\~000,00 доларів США. Проте, у вказаний строк, відповідач позику не повернула, у звязку з чим позивач звернулась до Київського районного суду м. Харкова. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2015 року позовні вимоги [PERSON] були задоволені в повному обсязі, та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 01.01.2012 року у розмірі 151800,00 грн., заборгованість за договором позики від 06.09.2014 року у розмірі 15180,00 грн. та судові витрати в розмірі 1761,60 грн. Зазначене рішення набуло чинності 06.03.2015 року. У звязку з тим, що відповідач вказане рішення суду не виконав, тому відповідно до ст. 625 ЦК України, позивач звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача інфляційних витрат та трьох відсотків річних. 14.01.2016 року позивач надіслала вимогу відповідачу про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, але вона була залишена без задоволення. В судовому засідання представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач та її представник [PERSON] в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову, оскільки позивачем та її представником не вірно розраховані інфляційні витрати та 3% річних, та пояснили, що визнають суму лише в розмірі 9\~814,98 грн. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідка, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) установив наступне. Ч. 1 ст. 626 ЦК України визначає цивільно-правовий договір, як домовленість двох або більше сторін, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики, як встановлено ст. 1047 ЦК України, укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми. Так, в судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами по справі, що 01.12.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого [PERSON] передала у власність [PERSON] строком до 01.12.2014 року грошові кошти у розмірі 81500 грн. 00 коп., що за курсом продажу долару США станом на 01.12.2012 року є еквівалентом 10000 доларів США 00 центів, а [PERSON] зобов'язувалась повернути [PERSON] таку саме суму грошових коштів в порядку та умовах, передбачених цим договором. Крім того, 06.09.2014 року [PERSON] зайняла [PERSON] грошові кошти у сумі 1000 доларів США, що підтверджується розпискою [PERSON] Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2015 року, яке набуло чинності 06.03.2015 року, позовні вимоги [PERSON] задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 01.01.2012 року у розмірі 151800 грн., суму боргу за договором позики від 06.09.2014р. у розмірі 15180 грн. та судові витрати в розмірі 1761,60 грн. На виконання вказаного рішення були видані виконавчі листи. 24.04.2015 року постановою держвного виконавця Київського ВДВС ХМУЮ [PERSON] було відкрито виконавче провадження. Ст. 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Зобов'язання, як зазначено в ст. 525 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК). У спірних правочинах між [PERSON] та [PERSON] винятки з цього правила не встановлювались. З огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши договори позики, у відповідача виникли зобов'язання по поверненню позики. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила что вона бачила как відповідач передвала позивачу грошові кошти в розмірі 300,00-400,00 доларів США, але за якими зобовязаннями їй не відомо. Відповідно до частини першої\~статті 509 ЦК України\~зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених\~статтею 11 цього Кодексу. Так, у частині п'ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду. Наслідки порушення договору позики врегульовані у статті 1050 ЦК України, приписами частини першої якої встановлено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Зі змісту статті 625 ЦК України випливає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Оскільки, відповідач прострочив повернення суми позики з урахуванням вже прийнятого раніше рішення суду за період з 06.03.2015 року по 05.06.2016 року, з урахуванням того, що в судовому засіданні встановлено, і не заперечується представником позивача, що сума боргу відповідача на даний час перед позивачем становить 151\~853, 90 грн., то таким чином, відповідно до приписів статті 625 ЦК України на користь позивача з відповідача підлягає стягненню три проценти річних від простроченої суми, яка у загальному розмірі становить 5694,50 грн. та інфляційних витрат в розмірі 44\~341,34 грн. З огляду на зазначене, суд, установивши, що рішенням суду з\~[PERSON] \~ на користь [PERSON] стягнуто грошову суму в розмірі 166 980,00 грн. і таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобов'язанням, тому доходить обґрунтованого висновку щодо наявності між сторонами грошових зобов'язань, які [PERSON] належним чином не виконує, що дає підстави для стягнення на користь позивачки інфляційних витрат за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов'язання, оскільки боржник зобов'язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених\~ \~\~обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню частково, а саме в частині стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 5694,50 грн. та інфляційних витрат в розмірі 44 341,34 грн., в іншій частині слід відмовити, оскільки позивачем нараховані суми в порядку ст. 625 ЦК України з суми боргу 166980, 00 грн., а не з 151\~853,90 грн.. \~\~Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати пропорційно до задоволеної частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial