Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою, яка в процесі розгляду справи була уточнена, до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, мотивуючи вимоги тим, що вона 27 вересня 2007 року уклала шлюб із відповідачем, проте спільне подружнє життя не склалося, внаслідок чого шлюб між ними було розірвано. В червні 2011 року під час перебування у шлюбі сторонами був придбаний автомобіль OPEL ASTRA, легковий седан, 2004 року випуску, державний номер [NUMBER], який знаходиться в особистому користуванні відповідача, однак він не надає грошей за використання частки позивача та не збирається його повертати. Оскільки автомобіль є спільним сумісним майном подружжя позивач просила припинити за нею право власності на ? частину спільного сумісного майна - автомобіля OPEL ASTRA, та стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію вартості ? частини автомобіля в сумі 65 540,40 грн. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, посилаючись на вищевикладені обставини, просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, надали письмові заперечення, відповідно до яких вважають позов безпідставним та необґрунтованим. Зазначають, що відсутня згода обох сторін на отримання грошової компенсації і внесення відповідної суми на депозитний рахунок суду у разі поділу автомобіля марки OPEL ASTRA. Також представник відповідача зазначив, що автомобіль OPEL ASTRA дійсно був придбаний під час перебування у шлюбі, на грошові кошти, отримані за договором позики, відповідно до якого відповідач зобов'язувався повернути позичені грошові кошти за автомобіль в сумі 68000,00 грн. в строк до 01.06.2015 року, проте станом на 17.07.2015 року умови договору були виконані частково та сплачено лише 14000,00 грн. Таким чином, факт походження грошових коштів, за які було придбано спільне майно подружжя, повинен враховуватись при його розподілі як боргові зобов'язання. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з'ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. 27.09.2007 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб виданим відділом РАЦС Фастівського МРУЮ Київської області, який відповідно до рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області у справі № 381/2077/15-ц між сторонами був розірваний. Під час перебування в шлюбі сторонами був придбаний автомобіль OPEL ASTRA, легковий седан, 2004 року випуску, державний номер [NUMBER]. Відповідно до інформації, витребуваної з Регіонального сервісного центру в Київській області Територіальний сервісний центр № 3244 від 25.06.2016 року за № 707, згідно Єдиного державного реєстру МВС 04.08.2011 року автомобіль OPEL ASTRA, легковий седан, 2004 року випуску, державний номер [NUMBER], кузов [NUMBER] зареєстрований на ім'я [PERSON], 1978 року народження, зареєстрований на підставі довідки-рахунок КІМ 880488 від 04.08.2011 року, виданої ЗАТ Республіканський автоцентр (а.с.115). Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, вказаною нормою права та нормами статті 60 Сімейного Кодексу України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором або рішенням суду (ст. 70 Сімейного кодексу України, ст. 372 Цивільного кодексу України). До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. За таких обставин, для поділу спільного майна необхідно встановити його обсяг станом на дату розірвання шлюбу. Таким чином, враховуючи вищевикладене, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що автомобіль OPEL ASTRA був придбаний сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, за спільні сумісні кошти, оскільки протилежне не доведено належними та допустимими доказами, в зв'язку з чим на підставі ст. 60 СК України на вищевказане майно поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. Суд не приймає посилань представника відповідача на обов'язкову умову застосування до спірних правовідносин положень ч.4,5 ст. 71 СК та ст.365 ЦК України - згода обох сторін на отримання грошової компенсації і внесення відповідної суми на депозитний рахунок суду у разі поділу майна. Так, згідно роз'яснень, які викладені у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Відповідно ч.3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, положення статті 365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач - співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів по справі. Разом з тим, звертаючись з позовом до суду позивач має на меті позбутися належної їй частки автомобіля шляхом спонукання відповідача до виплати грошової компенсації за її частку майна, тому застосування до спірних правовідносин положень статті 365 ЦК України є помилковим. Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки регулюються ст. 364 ЦК України. Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, необхідно встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок частки у спільному майні та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року по справі № 6 - 2925 цс 15, яка прийнята за результатом перегляду судових рішень з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, та в силу імперативних положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою у правозастосуванні. Так, в ході розгляду справи достовірно встановлено, що спірний автомобіль є неподільною річчю, яким користується відповідач по справі, матеріальна компенсація від іншого співвласника - відповідача, за володіння та користування частиною спільного майна, на користь позивачки не сплачується. Крім того, під час розгляду справи достовірно встановлено, що відповідач є молодою, працездатною людиною, офіційно працевлаштований, тобто майновий стан відповідача дає йому змогу виплатити позивачу компенсацію в рахунок її частки у спільному майні та це не становитиме для нього надмірний тягар. Отже, враховуючи згоду позивачки на отримання грошової компенсації внаслідок небажання залишати в свою одноосібну власність неподільний спірний автомобіль, яка виражена в процесуальній формі позову, то в частині припинення права власності позивачки та стягнення компенсації позов підлягає задоволенню. Суд не приймає посилань представника відповідача на те, що спірний автомобіль набутий на грошові кошти, отримані за договором позики, умови якого щодо повернення грошових коштів на даний час виконані частково, що повинно бути враховано при його розподілі спільного майна, з огляду на наступне. Як вбачається зі змісту рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03.11.2015 року, 04.08.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики, відповідно до якого останній зобов'язався надати грошові кошти за автомобіль в сумі 68000 грн. Умови договору виконані частково, а саме [PERSON] повернуто 14000 грн., у зв'язку з чим стягнуто грошові кошти в сумі 54000 грн. на виконання зобов'язань за зазначеним договором позики. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Виходячи зі змісту норм ч.4 ст. 65 СК України, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язанням, що виникли в інтересах сім'ї (пункт 24 постанови №11 від 21 грудня 2007 року«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Таким чином, один з подружжя не позбавлений права пред'явлення вимог до іншого з подружжя, про стягнення боргових зобов'язань в порядку розподілу спільного майна. Безпідставність посилань представника відповідача на договір позики додатково підтверджується й динамікою правової позиції відповідача протягом розгляду справи у суді. Так, протягом багатьох судових засідань від моменту відкриття провадження у справі 04.06.2015 року ані відповідач, ані його представник, даючи пояснення, заявляючи клопотання, не повідомляв суд про існування договору позики від 04.08.2011 року. Вперше довід про існування боргових зобов'язань подружжя з'явився 27.02.2017 року у зустрічному позові, який поданий відповідачем, що безсумнівно свідчить про спробу змінити схему захисту від висунутих позовних вимог. Визначаючи розмір компенсації вартості частки позивачки у спільному майні суд враховує, що Пленум Верховного Суду України в постанові від 21.12.2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» відзначив, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, для визначення якої при необхідності призначається експертиза. Так, згідно висновку експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи від 05.01.2017 року № 15072/16-5ринкова вартість колісного транспортного засобу - OPEL ASTRA, легковий седан, 2004 року випуску, державний номер [NUMBER] на дату оцінки складає 131 080,89 грн. Враховуючи, що відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд покладає в обґрунтування свого рішення висновок автотоварознавчого дослідження від 05.01.2017 року № 15072/16-5 як належний і допустимий доказ розміру ринкової вартості автомобіля, оскільки висновок судового експерта є детальним та обґрунтованим, тому у суду відсутні сумніви щодо повноти та об'єктивності цього висновку. Таким чином, на користь позивачки з відповідача слід стягнути компенсацію ? частини автомобілю, вирахувану із дійсної його вартості на час розгляду справи, що складає65 540,40 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до положень ч. 1 та п. 4 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати пов'язані із проведенням судових експертиз. При зверненні до суду із цим позовом позивачем було сплачено 640 грн. за вимогу про припинення права спільного сумісного майна (вимога немайнового характеру) та 655,40 грн. за вимогу про стягнення грошової компенсації вартості частки майна (вимога майнового характеру), а всього 1295,40 грн. судового збору (а.с. 1, 177, 199) та витрати за проведення судової експертизи в сумі 2304, 00 грн., а тому ці витрати мають бути компенсованіАвакумовій О.В. за рахунок відповідача. При цьому, присуджувати судові витрати у більшому розмірі, ніж той, який підлягав сплаті позивачем при зверненні до суду (у разі сплати судового збору у більшому розмірі) немає, оскільки повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в встановленому ст.7 Закону України «Про судовий збір»порядку. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved