Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до відділення виконавчої дирекції [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Артемівську Донецької області про відшкодування моральної шкоди, завданої умовами виробництва, яка не спричинила втрати професійної працездатності, посилаючись на те, що вона з 17 серпня 2000 року по 15 серпня 2013 року перебувала у трудових відносинах з публічним акціонерним товариством «Часівоярський вогнетривкий комбінат», де 5 травня 2005 року отримала травму виробничого характеру травму правої частини обличчя у вигляді рваної рани скроні та вилиці, у звязку з чим була госпіталізована та прооперована. Стверджує, що внаслідок травми вона перебувала у тимчасовій непрацездатності, у неї погіршився стан здоровя, порушилась нормальна життєдіяльність, було спотворене обличчя, а зараз постійно болить голова та загоєні рани. Крім того, зазначає, що відчуває моральні страждання через фізичні вади, не має можливості вести повноцінне особисте та суспільне життя. Просить суд, на підставі ст.ст.1, 21, 28, 34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на момент виникнення права на отримання компенсації моральної шкоди, стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду, яку визначає в еквіваленті 50\~000 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, зазначивши також, що нещасний випадок 5 травня 2005 року відбувся у звязку з експлуатацією стрічкового транспортера, 1954 року випуску, який є джерелом підвищеної небезпеки. А як вбачається з п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 1 березня 2013 року №4, обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови,\~коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки незалежно від наявності вини завдавача шкоди.Стверджує, що позивач є у молодому віці, змушена носити перуку та соромиться шрамів на обличчі, через головні болі, які є наслідком травми, звертається до лікарів. Просить суд позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, надавши пояснення про те, що представник позивача не довів причинно-наслідкового звязку між нещасним випадком виробничого характеру та моральними стражданнями, яких зазнала позивач. Стверджує також, що відповідач у повному обсязі здійснив страхові виплати у звязку з тимчасовою втратою працездатності позивачем у 2005 році. Вважає, що суду необхідно застосувати ч.8 ст.36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» в редакції станом на момент розгляду справи, згідно з яким відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Відтак вважає, що відділення виконавчої дирекції [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Артемівську Донецької області не може здійснювати такі виплати. Звертає увагу також на те, що нещасний випадок трапився у звязку з порушенням позивачем вимог щодо охорони праці. Просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом установлено, що [PERSON] з 8 липня 2000 року до 15 серпня 2013 року включно перебувала у трудових відносинах з відкритим акціонерним товариством «Часовіярський вогнетривкий комбінат», яке 28 березня 2011 року перейменовано на публічне акціонерне товариство «Часівоярський вогнетривкий комбінат» (далі ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат»), про що свідчать відповідні записи у трудовій книжці серії БТ-І №7557053, виданій на імя позивача (а.с.12-13). Серед іншого, зокрема, з 8 липня 2000 року до 20 серпня 2000 року включно перебувала на посаді учня розливальника-загладжувальника піномаси ділянки дроблення, помолу, пресування в цеху №4; з 21 серпня 2000 року до 8 вересня 2008 року включно на посаді розливальника-загладжувальника піномаси по другому розряду ділянки дроблення, помолу, пресування в цеху №4; з 9 вересня 2008 року до 18 квітня 2012 року включно на посаді учня транспортувальника (обслуговування механізмів) ділянки дроблення, помолу, пресування і випалу в цеху №4; з 19 квітня 2012 року до 22 серпня 2012 року включно на посаді учня маляра ділянки ремонтно-будівельних і монтажних робіт у відділ капітального будівництва; з 23 серпня 2012 року до 15 серпня 2013 року включно на посаді маляра третього розряду ділянки ремонтно-будівельних і монтажних робіт у відділ капітального будівництва. З 15 серпня 2013 року звільнена з роботи за угодою сторін, на підставі п.1 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України. Згідно з актом №5 форми Н-5 розслідування нещасного випадку, який трапився 5 травня 2005 року о 17.10 год., затвердженим генеральним директором відкритого акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» 10 травня 2005 року, комісією встановлено, що під час виконання робіт з прибирання просипу глини біля поперечного транспортера, при черговому кидку глини з лопати на стрічку транспортера, [PERSON] втратила рівновагу та, падаючи, вдарилась об стрічку поперечного транспортера, отримавши при цьому травму правої частини обличчя. Причини нещасного випадку вказані як: невиконання п.3.16 інструкції з охорони праці для розливальника-загладжувальника, оскільки при прибиранні насипу глини вона була не обережна; невиконання п.2.12 посадової інструкції майстра ділянки дроблення, помелу, пресування, яке виразилось у незабезпеченні безпечних умов праці. Нещасний випадок, який стався з [PERSON] визнаний таким, що повязаний з виробництвом. Актом №5 форми Н-1 про нещасний випадок, повязаний з виробництвом, затвердженим генеральним директором відкритого акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» 10 травня 2005 року, підтверджуються обставини нещасного випадку, викладені у акті №5 форми Н-5. Зазначено також, що видом випадку є дія рухомих деталей механізмів (п.6), причини нещасного випадку: технічна відсутній запис, організаційна порушення вимог інструкцій з охорони праці (п.7). Обладнання, експлуатація яких призвела до нещасного випадку, стрічковий транспортер 1954 року випуску (п.8). Медичний висновок про діагноз ушкодження здоровя забійна рана правої половини обличчя з дефектом мяких тканин (п.9). Особи, які допустили порушення законодавства про охорону праці: [PERSON] порушення п.3.16 інструкції з охорони праці для розливальника-загладжувальника; [PERSON] порушення п.2.12 посадової інструкції. В судовому засідання досліджено інструкцію з охорони праці для розливальника-загладжувальника цеху №4, затверджену наказом генерального директора відкритого акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» 14 січня 2003 року, та встановлено, що в ній відсутній п.3.16. Однак, згідно з п.3.15 інструкції до вимог безпеки під час роботи належить протягом роботи бути обережним та уважним. Згідно з повідомленням про наслідки нещасного випадку, повязаного з виробництвом, який трапився 5 травня 2005 року, складеним представником роботодавця та головним бухгалтером, [PERSON] перебувала у тимчасовій непрацездатності з 6 травня 2005 року по 27 травня 2005 року. Діагноз за лікарняним листом скальпована рана скроневої та виличної частини правої сторони обличчя. Суд звертає увагу на те, що скальпованою раною є рана з повним або частковим відділенням обширного клаптя шкіри. У відповідності до\~ст. 9 Закону України «Про охорону праці»\~відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я здійснюється [PERSON] соціального страхування України відповідно до\~Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Суд враховує те, що відповідно до розяснень, які містяться в пп. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. [PERSON] законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23\~вересня 1999\~року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - [PERSON] № 1105-XIV), Закону від 14 жовтня 1992 року №\~2694-XII «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року №\~229-IV), КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Положення про те, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, підтверджується, зокрема, правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 18 квітня 2012 року у справі №6-26цс12. Правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві визначав [PERSON] України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року. [PERSON] у відповідній редакції передбачав відшкодування потерпілому [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, а також у разі тимчасової, стійкої часткової чи повної втрати потерпілим професійної працездатності. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 13 листопада 2013 року у справі №6-120цс13. Відтак, до спірних правовідносин суд застосовує норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції станом на 5 травня 2005 року момент виникнення у позивача права на відшкодування шкоди, завданої умовами виробництва, яка не спричинила втрати професійної працездатності. Частинами 4-5 ст.13 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції станом на 5 травня 2005 року) передбачено, що нещасний випадок або професійне захворювання, яке сталося внаслідок порушення нормативних актів про охорону праці застрахованим, також є страховим випадком. Порушення правил охорони праці застрахованим, яке спричинило нещасний випадок або професійне захворювання, не звільняє страховика від виконання зобов'язань перед потерпілим. Відповідно до пп. «а», «е» п.1 ч.1 ст.21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції станом на 5 травня 2005 року) у разі настання страхового випадку [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку: своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні: допомогу у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Згідно з ч.3 ст.34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції станом на 5 травня 2005 року) моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. При цьому сума страхової виплати не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, незалежно від будь-яких інших страхових виплат. У своєму рішенні від 27 січня 2004 року №1-рп/2004 Конституційний Суд України вирішив, що васпекті конституційного звернення положення частини третьої статті 34 Закону України Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності треба розуміти як визначення порядку, процедури та розмірів відшкодування [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, в окремому випадку лише у разі відсутності втрати потерпілим професійної працездатності. Зазначене положення не виключає обовязку [PERSON] відшкодовувати моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва, в інших випадках, коли здійснення права застрахованих на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, має забезпечуватися [PERSON] на підставі статей 1, 5, 6, 13, 21 та частини третьої статті 28 цього Закону всім потерпілим, у тому числі в разі тимчасової, стійкої часткової чи повної втрати професійної працездатності. Під шкодою, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, треба розуміти таку шкоду, за якої не втрачається здатність працівника до роботи за своєю професією (фахом) і кваліфікацією або за іншою адекватною їй професією (фахом). В абзаці пятому п.5 мотивувальної частини цього рішення Конституційний Суд України зазначає, що системний аналіз положень статей 30, 34 Закону дає підстави віднести до осіб, що втратили працездатність, як потерпілих, які відповідно до частин першої, другої статті 34 мають стійку втрату професійної працездатності, так і тих, які відповідно до абзаців другого, третього частини четвертої статті 34 Закону тимчасово втратили працездатність. Тимчасова втрата працездатності в сенсі абзаців другого, третього частини четвертої статті 34 Закону означає втрату працездатності лише на певний час до відновлення працездатності у потерпілого (період лікування, реабілітації). Судом установлено, що позивач у звязку з виробничою травмою отримала ушкодження обличчя, що не впливало на втрату нею професійної працездатності, однак стало причиною її тимчасової непрацездатності. Шкода здоровю позивача завдана саме умовами виробництва, особливостями виконання роботи та наявністю певного машинного обладнання у роботодавця. Правових підстав для застосування положень цивільного законодавства України про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, на які, окрім іншого, покликається представник позивача, немає. Спірні правовідносини виникли між працівником потерпілим від нещасного випадку на виробництві та [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків у сфері соціального захисту, охорони життя та здоровя в процесі трудової діяльності позивача. Такі правовідносини та правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, мають різну правову природу, підстави, умови та механізм застосування. Конституційний Суд України в п. 4.1. рішення від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 зазначив, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 3\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Оспорюючи причинно-наслідковий звязок між виробничою травмою 5 травня 2005 року та станом здоровя позивача, представник відповідача не заявляла клопотання про призначення медико-соціальної експертизи щодо визначення розміру моральної шкоди. Крім того, судом установлено, що рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2016 року у справі №219/10224/15-ц за позовом [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про відшкодування моральної шкоди, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 1 березня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено. Позов стосувався відшкодування моральної шкоди у звязку з подією 5 травня 2005 року. У позові відмовлено через відсутність підстав, які ґрунтуються на законі, чинному на момент виникнення спірних правовідносин, для відшкодування моральної шкоди роботодавцем. Представник відповідача в обґрунтування своїх заперечень в судовому засіданні посилається на те, що необхідність застосування ч.8 ст.36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» в редакції станом на момент розгляду справи випливає з положення ст.58 Конституції України, оскільки така норма помякшує та скасовує відповідальність відповідача, адже передбачає відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань, яке не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Однак, у рішенні від 9 лютого 1999 року у справі №1-рп/99 Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). Суд враховує обставини нещасного випадку виробничого характеру, що стався 5 травня 2005 року, характер ушкоджень, які отримала позивач, необхідність лікування та перебування у тимчасовій непрацездатності, глибину та тривалість моральних і фізичних страждань позивача, яка є жінкою, отримала скальповану рану обличчя, повинна була проходити хірургічне втручання та проводити медикаментозне лікування, докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Також суд зважає на недостатнє забезпечення роботодавцем безпечних умов праці позивачеві при роботі з механізмами та ступінь і форму вини позивача. У будь-якому випадку отримана травма виробничого характеру спричинила позивачеві певний рівень моральних страждань. Суд зауважує, що визначений законом максимальний розмір виплати відшкодування стосується такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на момент розгляду справи. Такої ж позиції дотримується Верховний Суд України у своїй постанові від 24 грудня 2014 року у справі №6-156цс14. Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд оцінює завдану моральну шкоду позивачеві в еквіваленті 5\~000 грн. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача грошовий еквівалент завданої моральної шкоди, яка не спричинила втрати професійної працездатності, що є достатньою сатисфакцією за ушкодження здоровя умовами виробництва, та судового збору на користь держави, на підставі ч.3 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: partial