Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

Позивач, звернувшись до суду, просить визнати за ним право користування квартирою №120 у будинку №2 по вул. Пархоменка у м.Запоріжжя, скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 19.04.2007 року. На обгрунтування своїх вимог позивач зазначає, що [PERSON], [INFO], разом зі своєю матірю [PERSON] був зареєстрований у чотирьохкімнатній квартирі [ADDRESS] з народження по 18.12.2007 року. Також у квартирі були зареєстровані [PERSON] (бабуся Позивача) та [PERSON] (дядько Позивача). В зазначеній квартирі позивач разом з матірю проживав з моменту народження, це було його єдиним постійним місцем проживання. Однак, зі слів матері йому стало відомо, що під час спільного проживання в квартирі відповідачем штучно створювалися нестерпні умови для проживання і тому вона разом із позивачем, на той час неповнолітнім, була змушені тимчасово мешкати у іншому приміщенні, у родичів. Іншого житла ані в неї, ані у позивача не було і досі немає. В силу малого віку, відповідно до ст.ст. 29, 31 ЦКУ, позивач мусив проживати разом з матірю. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя №2-471/07 від 19.04.2007 року, [PERSON], разом із неповнолітнім на той час сином, [PERSON], [INFO], було позбавлено права користування житловим приміщенням державного житлового фонду - квартирою № 120 у будинку № 2 по вул. Пархоменко в місті Запоріжжі без надання іншого жилого приміщення. Пізніше, 18.12.2007 року, їх було знято з реєстрації за даною адресою на підставі рішення суду. На момент прийняття рішення, позивач був неповнолітньою дитиною, а, отже, оскаржувати рішення особисто на той час не міг, крім цього, позивач не усвідомлював негативних наслідків рішення. За чинним законодавством для відчуження житлового приміщення батьків, в якому проживають їх діти, необхідно отримати дозвіл органів опіки або надати докази того, що після будуть забезпечені житлові умови не гірші за тих, що були. Як вбачається зі змісту рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя №2-471/07 від 19.04.2007 року, органи опіки та піклування не були залучені у якості третьої особи, а також відсутнє будь-яке рішення або дозвіл органів опіки та піклування на позбавлення Позивача права користування жилим приміщенням, а саме квартирою № 120 будинку № 2 по вул. Пархоменко у м. Запоріжжі, чим були порушені законні права позивача, - у той час неповнолітнього. Крім цього, у рішенні суду не було визначене інше жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють. Згідно зі ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання, проте на сьогоднішній день, позивач має тимчасову реєстрацію на час навчання. По закінченню навчання у навчальному закладі, він буде знятий з реєстрації, іншого житла він не має. У звязку із тим, що відповідачем було позбавлено позивача права користуватися житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], позивач кілька років не мав змоги отримати паспорт громадянина України. Окрім зазначеного, по досягненні призовного віку позивач повинен бути приписаний до призовної дільниці для проходження строкової військової служби, однак, не маючи постійного місця реєстрації, позивач позбавлений можливості виконати свій громадянський обовязок та може понести за це кримінальну відповідальність. Крім зазначеного вище, в діях відповідача вбачаються умисні наміри щодо позбавлення позивача права користування квартирою № 120 будинку № 2 по вул. Пархоменко у м. Запоріжжі з метою одноосібного заволодіння даним приміщенням. Так, 23.02.2007 року приватним нотаріусом за місцем проживання [PERSON] була посвідчена довіреність на вчинення відповідачем та [PERSON] дій з приватизації даної квартири та одночасно із цим також був посвідчений заповіт, за яким все належне їй майно заповідане відповідачу. Згідно з рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя №2-471/07 від 19.04.2007 року позивача було знято з реєстраційного обліку 18.12.2007 року. Усіма справами щодо реалізації права на приватизацію цієї квартири займалася уповноважена [PERSON] та [PERSON] згідно виданих ними довіреностей [PERSON], яка також виступала у якості свідка по справі №2-471/07. Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] та [PERSON] отримали право власності на квартиру на підставі свідоцтва про право власності, виданого Шевченківською районною адміністрацією Запорізької міської ради від 31.07.2008 року за №22524. Після смерті [PERSON] кілька років тривали судові справи щодо спадщини та 29.07.2016 року відповідач зареєстрував право власності на 1/2 частину даної квартири на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.03.2016 року. Зазначене, на думку позивача, мало на меті тільки отримання у власність квартири. Беручи до уваги, що Відповідач, діючи недобросовісно, використав своє право на звернення до суду, не маючи для цього жодних законних підстав, неправомірно позбавив позивача здійсненню законного права на користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача просить позов задовольнити на викладених підставах. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала та пояснила, що викладене у позовній заяві є фактично запереченнями проти рішення суду, яке набуло законної сили. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про те, що у задоволенні позову має бути відмовлено, виходячи з наступного. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя №2-471/07 від 19.04.2007 року, [PERSON], разом із неповнолітнім на той час сином, [PERSON], [INFO], було визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням державного житлового фонду - квартирою № 120 у будинку № 2 по вул. Пархоменко в місті Запоріжжі без надання іншого жилого приміщення. Слід зауважити, що зазначене рішення постановлене за позовом [PERSON] і [PERSON] Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з того, що вищезазначене рішення набуло законної сили у відповідності до правил ст. 223 ЦПК України, і тому є обовязковим за змістом ст. 14 ЦПК України, усі встановлені ним обставини є преюдицією. Фактично позовні вимоги зводяться до оспорювання рішення суду, яке вже набуло законної сили. Посилання позивача на той факт, що на час постановлення рішення він був малолітнім та не мав змоги захищати свої права самостійно та у інший спосіб, суд не бере до уваги, виходячи з презумпції законності рішення суду, яке набуло чинності. Вимога про скасування судового рішення виходить за межі повноважень суду першої інстанції. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed