Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що під час зареєстрованого шлюбу сторін останніми було набуто рухоме та нерухома майно і зважаючи, що дійти згоди щодо добровільного поділу майна сторони не змогли, позивач вимушена була звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач та представник останнього позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Позивач просила виділити у власність їй та донці сторін 2/3 частину квартири [ADDRESS], з урахування того, що відповідач не сплачує аліменти на утримання дитини, вішалку вітальної кімнати вартістю 1040 грн. 06 коп., шафу купе вартістю 1792 грн., меблеву стінку вартістю 9180 грн., кондиціонер «Медіа» вартістю 6794 грн., м'який куточок «Джесіка» вартістю 15580 грн., набір меблів для кухні «Грейд» вартістю 5760 грн., холодильник «Вірпул» вартістю 2200 грн. 06 коп., набір меблів для спальні вартістю 14570 грн., телевізор «Філіпс» вартістю 2500 грн., пральну машину «Самсунг» вартістю 2800 грн. Відповідачу позивач просила виділити у власність 1/3 частину квартири [ADDRESS], гаражний бокс [ADDRESS] вартістю 44834 грн., автомобіль марки «Рено Меган» д.н.з. [NUMBER], вартістю 98066 грн., іменні акції прості в кількості 3060 шт. вартістю 422 грн. 28 коп., холодильник «Занусі» вартістю 2500 грн., набір меблів для кухні вартістю 13780 грн., туалетний стіл вартістю 540 грн., диван вартістю 300 грн., диван - ліжко вартістю 566 грн. 06 коп., камін вартістю 12357 грн. Крім того, позивач просила виділити у власність останньої двоповерховий індивідуальний житловий будинок та приміщення загального користування за адресою: [ADDRESS], а відповідачу трьохповерховий житловий будинок за вище вказаною адресою, оскільки обидва будинки будувалися в період шлюбу. Відповідач позов визнав частково, а саме в частині поділу рухомого майна, про якій просила позивач. Відповідач просив позов в частині поділу квартири задовольнити частково виділивши у власність сторін по ? частині спірної квартири, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження підстав для того, щоб можливо було відступити від засади рівності часток. Крім того, зазначив, що будинки які просить поділити позивач в експлуатацію не введені, будувалися на земельній ділянці, яка не належить на праві власності, а надана в користування відповідачу, який є членом садового товариства. З приводу поділу гаражного боксу, відповідач зазначив, що останній також був придбаний батьком відповідача, який був членом гаражного кооперативу, сплачував внески до кооперативу тощо. Вислухавши учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.08.1999 року по 06.05.2013 рік /Т.І а.с. 12/. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину /Т.І а.с.11/. Пі час шлюбу сторони придбали квартиру [ADDRESS] /Т.І а.с. 13/ вартістю 859310 грн. /Т.ІІ а.с. 161/. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Так, згідно довідки з місця роботи відповідача /Т.ІІ а.с.177/ вбачається, що останній сплачує аліменти позивачу на утримання дитини, розмір яких дорівнює майже чотири прожиткових мінімуми на дитину відповідного віку і позивач не надала доказів того, що розмір аліментів, які вона одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини сторін. Враховуючи те, що позивач згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надала суду доказів на підтвердження наявності інших підстав передбачений ч. ч. 1, 2 ст. 70 СК України, вимоги останньої про виділ їй в порядку поділу майна подружжя 2/3 частини спірної квартири є незаконними та необґрунтованими. Крім того, вимоги про виділ часток квартири донці сторін суперечить ст. 60 СК України, відповідно до якій власниками майна набутого за час шлюбу є подружжя, а не діти останнього. Враховуючи наведене, суд вважає, що оскільки спірну квартиру не можливо поділити в натурі, необхідно визначити ідеальні долі та визнати право власності в порядку поділу майна подружжя по ? частині спірної квартири за кожною із сторін. Крім того, позивач просить виділити у власність останньої двоповерховий індивідуальний житловий будинок та приміщення загального користування за адресою: [ADDRESS], а відповідачу трьохповерховий житловий будинок за вище вказаною адресою, оскільки обидва будинки будувалися в період шлюбу. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Враховуючи наведене, суд вважає вище вказані вимоги незаконними, необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, оскільки право власності на будинки за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано /Т.І а.с. 38/, а отже майно не вважається набутим сторонами. Крім того, сторони не є власниками або користувачами земельної ділянки, наданої під збудоване нерухоме майно, користувачем є відповідач, який є і членом садового кооперативу «Стадне» / Т.І а.с. 111/. За таких обставин вимоги позивача повинні були стосуватися визнання права власності на будівельні матеріали або стягнення компенсації за їх частку, а не визнання права власності на житлові будинки та їх поділ. Разом з тим, відповідно до договорів на будівельно - монтажні роботи, монтаж інженерних мереж та копій квитанцій /Т.І а.с. 215-249, Т.ІІ а.с.1-9/ вбачається, що будівництвом за адресою: [ADDRESS] займалися та несли витрати не сторони, а батько відповідача. Інших належних та допустимих доказів про участь сторін у будівництві, зокрема фінансово останніми не надано. Крім того, позивач просить виділити у власність відповідачу гаражний бокс [ADDRESS] вартістю 44834 грн., проте відповідач заперечує, що останній є спільним сумісним майном подружжя та зазначає, що саме батько відповідача, як член кооперативу сплачував за гараж та будував останній /а.с. Т.ІІ а.с. 10 - 37/. Суд вважає такі докази надані відповідачем неспроможними, оскільки ордер на право користування спірним гаражним боксом був виданий відповідачу під час шлюбу /Т.ІІ а.с. 38/ і право власності набуто за час шлюбу та зареєстровано саме за відповідачем /Т.ІІ а.с. 184, 185/, а отже вказане майно набуто за час шлюбу, є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу. Враховуючи те, що відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що спірний гаражний бокс є особистим майном відповідача згідно ст. 57 СК України, доводи останнього про те, що такий гаражний бокс не є спільним сумісним майном подружжя є необґрунтованими. Зважаючи, що позивач просить виділити у власність спірний гаражний бокс відповідачу, якому в свою чергу виділити і автомобіль, проти чого відповідач не заперечує, суд вважає що позовні про виділ гаражного боксу відповідачу підлягають задоволенню. Крім того, позивач просить виділити у власність останній вішалку вітальної кімнати вартістю 1040 грн. 06 коп., шафу купе вартістю 1792 грн., меблеву стінку вартістю 9180 грн., кондиціонер «Медіа» вартістю 6794 грн., м'який куточок «Джесіка» вартістю 15580 грн., набір меблів для кухні «Грейд» вартістю 5760 грн., холодильник «Вірпул» вартістю 2200 грн. 06 коп., набір меблів для спальні вартістю 14570 грн., телевізор «Філіпс» вартістю 2500 грн., пральну машину «Самсунг» вартістю 2800 грн. Відповідачу виділити, як вже зазначалося вище автомобіль марки «Рено Меган» д.н.з. [NUMBER], вартістю 98066 грн., іменні акції прості в кількості 3060 шт. вартістю 422 грн. 28 коп., холодильник «Занусі» вартістю 2500 грн., набір меблів для кухні вартістю 13780 грн., туалетний стіл вартістю 540 грн., диван вартістю 300 грн., диван - ліжко вартістю 566 грн. 06 коп., камін вартістю 12357 грн. Відповідачем визнано обставини придбання вказаного майна у шлюбі та його наявність, а тому вказані обставини не потребують доказуванню згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Крім того, наявність спірного майна підтверджується висновками експертиз щодо вартості останнього. Відповідач в цій часині позовні вимоги визнав, що не порушує права сторін, у зв'язку з чим в цій частині суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити. Разом з тим, відповідачем заперечувалася вартість майна визначена експертом, однак від призначення повторної експертизи щодо вартості майна відповідач відмовився. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що вартість майна повністю підтверджується висновками експертиз /а.с. Т.ІІ а.с. 112-126, Т.ІІ а.с. 138-161/. Враховуючи те, що з урахуванням виділеного сторонам майна, вартість частки позивача становить 62216 грн. 12 коп., а вартість частки відповідача становить 161008 грн. 34 коп., з відповідача на користь позивача підлягає стягненню відповідна компенсації, яка дорівнюватиме половині вартості майна присудженій кожній із сторін в сумі 49396 грн. 11 коп.

Outcome: partial