Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

позивач звернулась в суд з позовом до відповідачів, згідно якого просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], укладений 21.05.1992 року між Козівським ККП, Козівської селищної ради народних депутатів та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Козівського району та зареєстрований в реєстрі за №2090 від 22.05.1992 року; заборонити [PERSON] проводити будь-які дії щодо відчуження нерухомого майна (квартири) за вказаною адресою; застосувати до сторін договору купівлі-продажу нерухомого майна від 21.05.1992 року правові наслідки, передбачені ч.1 ст.216 ЦК України. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги покликається на те, що під час укладення оспореного договору «не було додержано вимог п.9 Положення про продаж громадянам у власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 19.05.1989 року №142», зокрема щодо надання згоди проживаючих із [PERSON] на той час членів сім'ї - [PERSON], її чоловіка та дітей. Про вказаний факт вона дізналася лише на початку 2017 року, а тому, на підставі ч.1 ст.215 ЦК України просить задовольнити заявлені позовні вимоги. При цьому, під час розгляду справи, представник позивача додатково зазначив, що оспорений договір не відповідає також і вимогам ЦК УРСР, який діяв на момент його укладення та повинен бути визнаний недійсним на підставі ст.48 ЦК УРСР. Ухвалою судді Козівського районного суду Тернопільської області від 22.05.2017 року було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у попередньому судовому засіданні. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 04.08.2017 року постановлено призначити справу до розгляду у судовому засіданні. У судовому засіданні 03.12.2018 року судом визнано необхідним, щоб позивач надала особисті пояснення. У судовому засіданні 30.01.2019 року судом було задоволено клопотання представника позивача та проведено допит [PERSON] в якості свідка. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги з підстав викледених у позовній заяві та вказаних під час розгляду справи. Додатково представник позивача вказав, що вважає строк позовної давності не пропущеним, оскільки про порушення своїх прав [PERSON] стало відомо лише у 2017 році після того, як їй стало відомо, що її матір - відповідач [PERSON] бажає подарувати квартиру за адресою: [ADDRESS] сестрі позивача чи її дітям. Представник відповідача Козівської селищної ради Козівського району Тернопільської області у судовому засіданні проти задоволення заявленого позову заперечив з підстав, зазначених у запереченні на позов, додатково вказавши, що на момент укладення оспореного договору сторонами було дотримано усіх чинних на той час норм законодавства. Відповідач [PERSON] та її представник у судовому засіданні проти заявленого позову заперечили, з підстав викладених у запереченні та відзиві на позов. Додатково під час розгляду справи наголошували на, викладеній у такому запереченні та відзиві, заяві про застосування до заявлених позовних вимог наслідків спливу строку позовної давності, оскільки на їхню думку позивач пропустила такий строк. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов до наступних висновків. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч.2 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 21.05.1992 року між відповідачем [PERSON] та Козівським ККП в особі головного інженера Козівського ККП [PERSON], який діяв на підставі рішення виконкому Козівської селищної ради народних депутатів від 11.02.1992 року №13 було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], яка складалася та до якої належали: І підвал пл.23 кв.м., ІІ підвал пл. 22,4 кв.м., 1-1 тамбур пл. 8,7 кв.м., 1-2 коридор пл.17,7 кв.м., 1-3 ванна пл. 2,5 кв.м., 1-4 туалет пл. 1,1 кв.м., 1-5 кухня пл. 9,0 кв.м., 1-6 кімната пл. 18,7 кв.м., 1-7 кімната пл. 16,9 кв.м., 1-8 кімната пл. 18,4 кв.м., Ѕ сараю «Б». Зазначений договір був посвідчений нотаріально 22.05.1992 року державним нотаріусом Козівської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №2090 (а.с.7, 27, 120). Зазначений вище договір був укладений на підставі рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради народних депутатів від 11.02.1992 року №13, згідно якого відповідачу [PERSON] було надано дозвіл на купівлю квартири, в якій вона проживала (а.с.13). Частиною 1 ст.58 Конституції України роз'яснено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Правила правозастосування цієї норми, серед іншого, роз'яснено в абзаці 2 п.2 рішення Конституційного Суду України №1-рп/99 від 09.02.1999 року у справі №1-7/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст.58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів). Згідно вказаного абзацу цього рішення Конституційного Суду України за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Таким чином, до спірних правовідносин, на переконання суду, слід застосовувати норми законодавства, яке діяло станом на момент виникнення спірних відносин. Відтак, суд вважає необґрунтованим та безпідставним покликання позивача та її представника, як на підставу визнання недійсним оспореного договору, на норми ст.ст.203, 215, 216 ЦК України від 16.01.2003 року, оскільки зворотної дії в часі такі не мають. Відповідно до ч.1 ст.48 ЦК УРСР (в редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що по недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. При цьому, згідно роз'яснення п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978 року (в редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин) за правилами ст.48 ЦК угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Крім того, у цьому ж пункті роз'яснено, що в разі визнання угоди недійсною за ст.48 ЦК суд повинен у рішенні послатися і на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає. Пунктом 1 Положення про продаж громадянам у власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради №142 від 10.05.1989 року на виконання вимог постанови Ради Міністрів СРСР №1400 від 02.12.1988 року «Про продаж громадянам в особисту власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду» (надалі - Положення), передбачено, що наймач жилого приміщення в будинку державного і громадського житлового фонду та члени його сім'ї вправі викупити у власника відповідну квартиру. Згідно з п.9 цього ж Положення громадянин, який бажає придбати в власність займану квартиру (будинок), подає заяву за місцем проживання до виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів або адміністрації підприємства, об'єднання, організації, у віданні або власності яких перебуває будинок. До заяви додається письмова згода членів сім'ї, проживаючих разом з ним, на придбання квартири (будинку) у його власність і довідка з місця проживання про склад сім'ї та прописку. Відповідно до п.14 Положення рішення про продаж в власність громадян квартир (будинків), що входять до житлового фонду місцевих Рад народних депутатів, приймають виконавчий комітет районної, міської, районної у місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а тих, що входять до відомчого і громадського житлового фонду, - відповідно адміністрація підприємства, об'єднання, організації, орган громадської організації. При цьому, пунктом 15 згаданого Положення закріплено, що купівля-продаж квартири (будинку) оформляється договором, який повинен бути нотаріально посвідчений і зареєстрований у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, а там де є орган технічної інвентаризації, - в цьому органі. Як вбачається із матеріалів справи та зазначалось вище, рішенням виконавчого комітету Козівської селищної ради народних депутатів №13 від 11.02.1992 року надано дозвіл на купівлю квартири [PERSON]. При цьому, підставами винесення такого рішення були: фонд №50, опис №13, справа 856, аркуші 14-17 (а.с.13). Відповідно до копій будинкової книги «для прописки громадян, що мешкають в будинку [ADDRESS]), у цьому будинку з 1979 року та станом на момент укладення оспореного договору була зареєстрована позивач (а.с.38-44). Допитана в якості свідка позивач [PERSON], на пропозицію суду повідомити усі відомі їй обставини щодо цього спору, пояснила, що їй стало відомо про те, що квартира була придбана її матір'ю лише у 2017 році, після того, як відповідач повідомила, що збирається подарувати цю квартиру своїй іншій доньці - сестрі [PERSON], або її дітям. Також повідомила, що фактично з моменту народження, а також і після укладення шлюбу проживала у квартирі, яка була предметом оспореного договору. Більше того, разом зі своїм чоловіком здійснювали покращення умов проживання, здійснювали прибудови і т.д.. Проте, свідком [PERSON] не надано жодних показів стосовно обставин, що безпосередньо стосуються предмету цього спору та недійсності/дійсності оспореного правочину чи обставин, які пов'язані з його укладенням. Із вказаних норм та обставин, суд дійшов до висновку, що як відповідач так і позивач, а також інші члени їхньої сім'ї, які проживали з ними станом на момент укладення оспореного договору, мали рівні права на викуп квартири [ADDRESS], яка належала до громадського житлового фонду. Крім того, на підставі вказаних положень чинного на момент укладення оспореного договору законодавства суд вважає, що рішення про надання дозволу на придбання житла приймає, серед іншого, виконавчий комітет відповідної Ради народних депутатів на підставі заяви особи, оформленої до вимог закону, тобто такої заяви, до якої долучено письмову згоду всіх членів сім'ї, а також довідку з місця проживання про прописку (реєстрацію) осіб. У згаданому вище рішенні виконавчого комітету Козівської селищної Ради народних депутатів, яке стало підставою для укладення оспореного договору, як на підставу винесення такого є покликання лише на: фонд №50, опис №13, справа 856, аркуші 14-17. Будь-яких інших документів, які слугували підставою для винесення такого рішення виконавчого комітету судом під час судового розгляду не здобуто. При цьому, позивач, всупереч своєму процесуальному обов'язку, закріпленому ч.1 ст.81 ЦПК України, не надав суду будь-яких доказів того, що її згода серед переліку підстав винесення вказаного рішення виконавчого комітету Козівської селищної Ради народних депутатів №13 від 11.02.1992 року у вмісті зазначених документів в графі «підстава» дійсно була відсутня. Крім того, незважаючи на гіпотетичну неможливість (на яку, при цьому, не вказувала ні позивач ні її представник) отримати такі докази, позивачем та її представником, всупереч вимогам ст.84 ЦПК України не заявлялось будь-якого клопотання про витребування таких, в тому числі і вмісту тих документів, які зазначені в графі «підстава» рішення виконавчого комітету №13 від 11.02.1992 року. Більше того, у судовому засіданні 03.12.2018 року представник позивача зазначив, що, на його думку, всі докази та документи, які підтверджують обґрунтованість позовних вимог, серед іншого, витребувані у сільської ради та наявні в матеріалах справи (а.с.125). Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частинами 3, 4 цієї ж статті закріплено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частинами 1, 2 ст.13 ЦПК України також встановлено, серед іншого, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду. За таких обставин, судом встановлено, що позивачем та її представником не доведено ту обставину, що позивач не надавала згоди відповідно до п.9 Положення. Крім того, враховуючи вказані вище норми чинного на момент укладення оспореного договору законодавства, суд дійшов до висновку, що рішення виконавчого комітету Козівської селищної Ради народних депутатів №13 від 11.02.1992 року є по суті дозволом на здійснення купівлі-продажу квартири. Сама наявність такого рішення свідчить про наявність усіх передумов для укладення оспореного договору, адже в іншому випадку, на переконання суду, такий дозвіл не міг би бути наданий, а таке рішення не могло б бути винесено виконавчим комітетом Козівської селищної Ради народних депутатів. Іншими словами, відсутність письмової згоди членів сім'ї зумовила б відмову у прийнятті рішення виконавчого комітету Козівської селищної Ради народних депутатів №13 від 11.02.1992 року, а тому за наявності такого рішення слід презюмувати існування згоди усіх членів сім'ї відповідача на укладення нею оспореного договору. Водночас, системний аналіз положень Глави 3 ЦК УРСР, в редакції, яка діяла станом на момент укладення оспореного договору та роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» дає підстави суду дійти до висновку про існування у період укладення такого договору презумпції дійсності угод (правочинів). При цьому, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що законність рішення виконавчого комітету Козівської селищної Ради народних депутатів №13 від 11.02.1992 року позивачем та її представником під сумнів не ставилася. Таким чином, на підставі вказаного, суд дійшов до висновку про необґрунтованість і безпідставність доводів позивача та її представника щодо наявності будь-яких порушень законодавства, на яке вони покликаються та яке було чинним станом на момент укладення оспореного договору, а відтак про безпідставність відповідних позовних вимог. У зв'язку з цим, на переконання суду не можуть бути застосовані до спірних правовідносин положення закону щодо позовної давності, про сплив якої, серед іншого, наголошували відповідач [PERSON] та її представник, а також представник відповідача Козівської селищної ради Козівського району Тернопільської області, адже положення щодо спливу строку позовної давності можуть бути застосовані лише за умови підставності позовних вимог. Про обґрунтованість такої позиції суду свідчать і роз'яснення Верховного Суду України, надані в абз.3 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». На підставі викладеного,

Outcome: dismissed