Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що 30 вересня 1995 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] . Їхні стосунки були пов`язані спільним побутом, велося спільне господарство, вони мали взаємні права та обов`язки подружжя. Від їхнього шлюбу народилась донька [PERSON] , [INFO] . За час шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу квартири (серії АВВ №8570008 від 23.06.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Журавльовою І.В., зареєстровано в реєстрі за №65 від 23.06.1999 року) сторонами було придбано квартиру [ADDRESS] . Договір було зареєстровано в КП ДОР «КБТІ». Вказана квартира була придбана з відповідачем за спільні кошти. Таким чином, позивачу належало право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Однак, у 2002 році, квартира [ADDRESS] була відчужена батьку чоловіка - [PERSON] . Правочин був оформлений на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 01.11.2002 року, який був посвідчений та зареєстрований у Криворізькій філії Придніпровської товарної біржі 01.11.2002 року за №391-Н/2002. У подальшому зазначена квартира була подарована її чоловікові батьком, на якого він через біржу, без дозволу позивача і здійснив відчуження у 2002 році. Обставина підтверджується договором дарування квартири від 06.12.2016 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Нянчуром С.М., зареєстровано в реєстрі за №1467. Враховуючи те, що квартира була набута сторонами у власність за час шлюбу, на квартиру поширювався правовий режим майна спільної сумісної власності подружжя, а відтак укладення будь-якого правочину, зокрема про відчуження квартири на батька через біржу, допускалось виключно за умови згоди позивача, яка повинна була оформлюватись у письмовій формі. Жодної згоди на вчинення правочину [PERSON] не надавала, а тому укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна від 01.11.2002 року, який був посвідчений та зареєстрований у Криворізькій філії Придніпровської товарної біржі 01.11.2002 року за №391-Н/2002, є недійсним. Внаслідок недійсності першочергово укладеного правочину на батька через біржу, недійсним є і договір дарування квартири, який був укладений батьком на її чоловіка вже у 2016 році. Таким чином, на підставі вищевикладених правових норм як договір купівлі-продажу нерухомого майна від 01.11.2002 року, який був посвідчений та зареєстрований у Криворізькій філії Придніпровської товарної біржі 01.11.2002 року за №391-Н/2002, так і договір дарування квартири від 06.12.2016 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстровано в реєстрі за №1467, є недійними, а позивачу належить 1/2 частина квартири [ADDRESS] . На підставі вищевикладеного, позивач просить: визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна від 01.11.2002 року, який був посвідчений та зареєстрований у Криворізькій філії Придніпровської товарної біржі 01.11.2002 року за №391-Н/2002, та договір дарування квартири від 06.12.2016 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Нянчуром С.М., зареєстровано в реєстрі за №1467, недійсними; визнати, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , частки яких є рівними, по 1/2 частині кожному, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , залишивши у власності [PERSON] іншу 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Позивач у судове засідання не з`явилась. Представник позивача [PERSON] надав суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю, наполягав на їх задоволенні та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, належним чином були повідомлені про день та час слухання справи, причини своєї неявки суду не повідомили. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та враховуючи, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідачі в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили та не подали відзив, а представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до норм\~ст. 280-281 ЦПК України\~ухвалив здійснювати заочний розгляд справи. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 58\~Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5\~ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Відповідно до пункту 1\~розділу VII «Прикінцеві Положення» СК України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми, порядок набуття спільного майна, його правовий режим та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири у цій справі повинні визначатися КпШС України та положеннями Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року, які були чинними на час набуття у власність відповідача спірного будинку та укладення правочину, а поділ квартири та визнання недійсним договору дарування має здійснюватися за правилами, передбаченими СК, ЦК України, ЗУ «Про власність». За ст. 6 Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Відповідно до ст.\~41\~Конституції України та п. 2 ч. 1 ст.\~3, ст.\~321\~ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 вересня 1995 року по 03 березня 2017 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, серії [NUMBER] від 30 вересня 1995 року, яке було видане Станично-Луганським відділом реєстрації актів цивільного стану України, актовий запис №101 та рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.02.2017 (а.с. 9, 35). Від їхнього шлюбу народилась донька [PERSON] , [INFO] Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, серії АВВ №857008 від 23.06.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Журавльовою І.В., зареєстровано в реєстрі за №65 від 23.06.1999 року, [PERSON] у період перебування у шлюбі з позивачкою придбав у власність квартиру під номером [ADDRESS] , [ADDRESS] . Статтею 16 ЗУ «Про власність», який діяв\~на час\~набуття спірної\~квартири,майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Згідно з частиною першою статті 22\~КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до частини першої статті 28\~КпШС України уразі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Як вбачається з договору купівлі-продажу нерухомого майна від 01.11.2002, посвідчений та зареєстрований у Криворізькій філії Придніпровської товарної біржі 01.11.2002 за №391-Н/2002 (а.с. 10) [PERSON] відчужив квартиру під номером [ADDRESS] , на користь [PERSON] За договором дарування квартири від 06.12.2016 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Нянчуром С.М., зареєстровано в реєстрі за №1467 (а.с. 11-12) [PERSON] подарував квартиру під номером [ADDRESS] [PERSON] . Позивач вважає, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 01.11.2002 року, який був посвідчений та зареєстрований у Криворізькій філії Придніпровської товарної біржі 01.11.2002 року за №391-Н/2002, так і договір дарування квартири від 06.12.2016 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстровано в реєстрі за №1467, є недійними, тому з метою захисту свого права на власність вона звернулась до суду. Положеннями статей 42, 43, 44\~ЦК УРСР визначалося, що угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній); письмові угоди повинні укладатись в письмовій формі; у письмовій формі повинні укладатись угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством СРСР і УРСР; інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми, письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі (стаття 45 ЦК УРСР). Стаття 47\~ЦК УРСР визначала, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.09.2013 у справі № 216/4117/13-ц встановлено, що при укладанні вказаного вище договору сторонами не недодержано вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору. Разом з цим, судом було визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] , від 01 листопада 2002 року, зареєстрованого на Криворізькому філіалі Придніпровської Товарної біржі 01.11.2002 року за № 391-Н/2002, укладений між [PERSON] та [PERSON] , з тих підстав, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору і відбулося повне виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення. Вказане рішення не оскаржено та набрало законної сили 12.09.2013. Позивач стверджує, що їй не було відомо про укладення вказаного договору та будь-якої згоди на відчуження квартири вона не надавала, що також вбачається зі змісту вказаного договору купівлі-продажу. Відповідно до ст. 23 КпШС укладення подружжям угод щодо спільного майна майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Відповідно до статті 48 ЦК УРСР\~недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Встановивши, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а відповідач [PERSON] відчужив належну позивачу квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 01.11.2002, без її згоди, суд дійшов висновку про порушення оспорюваним договором прав позивача у частині відчуження її частини квартири та наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. Зазначений висновок суду апеляційної інстанції відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), відповідно до якого відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Щодо вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири від 06.12.2016 року, суд зазначає наступне. За правилом частини першої статті 215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга\~статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя\~статті 215 ЦК України). За частиною 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У зв`язку з недійсністю договору купівлі-продажу, як наслідок є необхідність визнання недійсним договору дарування квартири від 06.12.2016 року, за яким [PERSON] подарував квартиру під номером [ADDRESS] , [PERSON] . Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. 30 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21\~грудня 2007\~року №\~11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» (надалі - Постанова), у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У пункті 23 Постанови роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст.\~325\~ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ст.\~63\~СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю сторін. Частиною 1 статті 70\~СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. На підставі п. 22 Постанови поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72\~СК України та ст. 372 ЦК України. Таким чином, враховуючи, що спірне майно - квартира під номером [ADDRESS] , набута сторонами за час шлюбу та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачкою право власності на 1/2 частку квартири. Згідно з вимогами ст.\~141\~ЦПК України стягненню з відповідачів на користь позивача підлягають судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду. На підставі наведеного та

Outcome: approved