Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним вище позовом, в якому зазначено було про те, що 03.02.2011 сторони уклали договір дарування, відповідно до якого позивач передала безоплатно у власність, а відповідач прийняла в дарунок 1/2 частину квартири за [ADDRESS] . При укладенні вказаного договору сторони домовились про те, що позивач дарує відповідачу частину квартири, а остання зобов`язується здійснювати догляд за позивачем. Зважаючи на викладене, позивач помилково вважала, що укладений договір дарування є договором довічного утримання. З середини квітня по 15 травня 2019 року відповідач проживала разом з позивачем у спірній квартирі. За цей період вона погрожувала позивачу виселенням та перевела усі особові рахунки на комунальні платежі на своє ім`я. Враховуючи викладене, позивач вважає вказаний вище договір дарування не дійсним, оскільки він був укладений під впливом помилки. Крім того, [INFO] помер чоловік позивача [PERSON] . Позивач виявила, що за місяць до смерті, [INFO] [PERSON] теж подарував відповідачу належну йому частку вказаної вище квартири [ADDRESS] . Позивач зазначає, що такий правочин є нікчемним, оскільки на час укладення вказаного договору дарування [PERSON] був визнаний судом недієздатним, а позивач була його опікуном і згоди на укладення такого договору вона не надавала. Зважаючи на викладене, позивач звернулась до суду з позовом в якому просить визнати договір дарування від 03.02.2011 недійсним та застосувати наслідки недійсності договору дарування від 19.08.2014. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24.06.2019 було забезпечено позов [PERSON] шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 16.07.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 20.10.2019 закрито підготовче провадження. 17.10.2019 судом ухвалено заочне рішення у даній справі. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 23.12.2019 за заявою [PERSON] заочне рішення від 17.10.2019 скасовано, призначено підготовче судове засідання у справі. 13.01.2020 до суду надійшов відзив на позов, який мотивовано тим, що 2011 року позивач виявила бажання подарувати відповідачу належну їй половину квартири [ADDRESS] . Позивач з відповідачем 03.02.2011 звернулись до державного нотаріуса [PERSON]., яка роз`яснила їм про суть договору дарування та його відмінність від договору довічного утримання. Позивач сама ж наполягала на тому, що хоче подарувати належну їй частину квартири. На момент укладення договору дарування позивач була здорова, не потребувала сторонньої допомоги та в її житті не відбулося ніяких подій, обставини яких змусили б її укласти даний договір. Відповідач не утримувала її як до так і після укладення договору, оскільки вони з чоловіком отримували пенсію і жили в достатку. Крім того, 19.08.2014 чоловік позивача [PERSON] подарував відповідачу свою частину квартири. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Марценюк С.А. Відповідачу не відомо, що на час укладення договору дарування [PERSON] був недієздатним, оскільки в день укладення договору він все розумів і усвідомлював свої дії. Нотаріус йому роз`яснила законодавство. Договір укладали в домі позивача, оскільки [PERSON] після перенесеного інсульту було важко висидіти чергу в нотаріуса. Враховуючи викладене, відповідач вважає, що позивач вводить суд в оману, а тому відповідач заперечує проти задоволення позову. 16.01.2020 до суду надійшла заява представників відповідача про застосування строків позовної давності, яка мотивована тим, що в позові [PERSON] стверджує, що їй не було відомо про договір дарування від 19 серпня 2014 року, яким [PERSON] подарував відповідачу 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Однак це спростовується доданими до позовної заяви копіями договору дарування та витягу, з надписами адвоката «З оригіналом згідно» адвокат Головенко В.В., з яких вбачається, що витяг сформовано в 2014 році, тобто судячи з доданих документів оригінал витягу та договір дарування знаходився у позивача з 2014 року. Крім того, в зв`язку з тим, що [PERSON] за станом здоров`я не міг з`явитися до нотаріуса, даний договір укладався на дому в присутності нотаріуса Марценюк С.А., дарувальника [PERSON] , його самої [PERSON] , дружини померлого, та відповідача, тому позивачу достеменно було відомо про наявність укладеного договору, а тому строк давності слід обраховувати від дати укладення договору, а саме з 19.08.2014. Щодо договору дарування від 03.02.2011, відповідач зазначає, що позивач сама ж наполягала на тому, що хоче подарувати належну їй частину квартири. На момент укладення договору дарування позивач була здорова, не потребувала сторонньої допомоги та в її житті не відбулося ніяких подій, обставини яких змусили б її укласти даний договір. Нотаріусом було роз`яснено законодавство та наслідки укладення такого договору. Відтак, строк позовної давності за вимогою щодо договору дарування від 03.02.2011 слід рахувати з 03.02.2011. Враховуючи викладене, а також те, що до вимог про визнання договорів недійсними застосовується позовна давність у три роки, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності. 27.01.2020 до суду надійшла відповідь на відзив, мотивована тим, що позивач та відповідач є родичами та позивач передала [PERSON] у власність частину належної їй квартири взамін на матеріальну та моральну допомогу останньої. [PERSON] вирішила оформити вказані домовленості шляхом дарування їй належної позивачу частини квартири. При оформлення договору дарування позивач не замислювалася над змістом зачитаних нотаріусом норм права, тому що не сумнівалася на той час і до квітня 2019 року у виконанні домовленостей між відповідачем і [PERSON] . У відзиві відповідач зазначає, що вона не утримувала позивача, при цьому, в подальшому зазначає, що вона та її син при будь якій нагоді допомагали [PERSON] . Також зазначені відповідачем відомості щодо [PERSON] не відповідають дійсності, оскільки з листопада 2013 року після перенесеного інсульту він був паралізований, не розмовляв та мав можливість тільки лежати, а не сидіти, тим більше, ходити до нотаріуса. Враховуючи викладене позивач просить позов задовольнити. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 04.02.2020 закрито підготовче провадження у справі. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] . 26.02.2020 до суду надійшов позов [PERSON] , як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, який мотивовано тим, що після залучення його до участі в даній справі в якості третьої особи, [PERSON] ознайомившись з матеріалами справи дізнався про наявність договору дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] , де дарувальником був його батько [PERSON] , а обдарованою особою - [PERSON] . 16 червня 1989 року [PERSON] зареєструвала шлюб із батьком третьої особи [PERSON] . Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду від 28 липня 2014 року [PERSON] було визнано недієздатним, а також встановлено над ним опіку, призначивши його опікуном [PERSON] . Батько помер [INFO] , однак при житті він зробивши заповітне розпорядження на належну йому частину квартири, а саме на третю особу. За таких обставин, третя особа вважає, що зазначений вище договір дарування належної його батьку 1/2 частини квартири від 19.08.2014 був укладений в той час, як рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду від 28.07.2014, яке набрало законної сили, його батька було визнано недієздатним. Таким чином, такий договір дарування є нікчемним правочином, а відтак є недійсним. Враховуючи викладене, третя особа просить суд застосувати наслідки недійсності договору дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] шляхом припинення приватної власності [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 26.02.2020 судом прийнято позов третьої особи [PERSON] та об`єднано справи в одне провадження та призначено підготовче провадження в об`єднаному провадженні. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 31.03.2020 відкладено підготовче судове засідання. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24.09.2020 закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали. Представник позивача в судовому засіданні зазначив також, що тільки в 2019 році позивач дізналась про порушення свого права. Позов третьої особи підтримали. Допитана в ході судового розгляду, під присягою, позивач [PERSON] надала суду показання, зокрема, про те, що в 2019 році [PERSON] перевезла речі в її квартиру і сказала, що позивач там жити не буде. [PERSON] почала переоформляти книжки на себе і хотіла продати квартиру. Коли укладали договір дарування, нотаріус роз`яснювала, що вона укладає з [PERSON] договір дарування, а не заповіт чи договір утримання і позивач це розуміла. При цьому, при нотаріусі [PERSON] сказала, що «не переживай, я тебе буду доглядати». З родичів померлого чоловіка був тільки син [PERSON] , який приходив тільки коли у батька були гроші. Коли чоловік захворів, до нього ніхто не приходив, тільки вона і соціальний працівник дивились за ним. Чоловік подарував частину квартири [PERSON] , так як вона приїхала тоді у відпустку і привела нотаріуса, а позивач не була проти цього. Сину квартиру не дарували, бо він від них відрікся і сказав, що йому ні вони, ні їх квартира не треба. Її чоловік [PERSON] на час укладення договору вже не говорив, але коли позивач його спитала щодо дарування квартири [PERSON] , то він сказав « Да ». Чоловік захворів в жовтні 2009 року, у нього був інсульт. До 2009 року вона працювала та доглядала двох дівчат, чия мама працювала в Італії. В 2002 році вона зробила заповіт свої частини майна на сина чоловіка [PERSON] , але коли після хвороби чоловіка його син їм не допомагав то в 2010 році цей заповіт було анульовано. Вона дійсно була присутня при укладені договору дарування між її чоловіком та відповідачем, але її думки при цьому ніхто не запитував. Відповідач сама вирішила, що інша частина квартири теж має бути їй подарована та привела нотаріуса в квартиру де жили позивач з чоловіком, оскільки той за станом здоров`я уже не міг пересуватись. На той момент він був визнаний недієздатним, а позивач була його опікуном. Нотаріус нічого не запитувала у неї з приводу цього договору, а тому вона і не знала, що це має значення. Родичі в неї є, але вони усі виїхали з Молдови в Росію. Майно в Молдові було, будинок, але вона його давно продала. Другий нотаріус нічого нікому не пояснювала. Як такої чіткої домовленості між нею та відповідачем про довічне утримання не було, але вона вважала це таким, що само по собі розуміється враховуючи чудові відносини між ними на момент посвідчення вказаних договорів дарування та враховуючи те, що позивач з чоловіком подарували відповідачу свою квартиру. На момент звернення до суду з даним позовом позивач зрозуміла, що помилилась не на рахунок договору дарування, а на рахунок особи відповідача, яка є її сестрою, оскільки вона їй довірилась та розраховувала на її допомогу при потребі, оскільки своїх дітей вона не має. Відповідач та її представники відповідача під час розгляду справи позов третьої особи визнали. Позов [PERSON] не визнали та підтримали клопотання про застосування наслідків спливу строків позовної давності до первісного позову. Також, стверджували, що у [PERSON] в Молдові є житловий будинок. Допитана в ході судового розгляду, під присягою, відповідач [PERSON] надала суду показання про те, що з [PERSON] в них були дуже добрі відносини. Вони з нею троюрідні сестри. [PERSON] сама родом з Молдови та має там дім. В неї там була сестра та її дві дочки. Сама вона поїхала на заробітки в Італію. [PERSON] мала хороший стан здоров`я та ще 7 років підряд няньчила чужих дітей, за що отримувала оплату по 100 євро за місяць. Казала, що жити хоче на свої гроші в Дондюшанах в Молдові. Також казала, що вона не хоче, щоб квартира дісталась [PERSON] , сину чоловіка, бо він приходив зі свою жінкою до них в гості і та жінка [PERSON] обзивала і грозилась, що її з хати виженуть. Тому, [PERSON] сказала, що хоче подарувати свою половину квартири [PERSON] . Також зазначила, що постійно допомагала позивачу, зокрема, передавала їй кошти в сумі 3000,00 грн., через свого сина [PERSON] , для поїздки в санаторій. [PERSON] вирішила переїхати в Молдову, а всю квартиру вирішила подарувати їй. І до [PERSON] і до її покійного чоловіка [PERSON] , вона дуже добре відносилась, привозила та передавала їм з Італії посилки. Нотаріуса вона не шукала бо цим займалась сама позивач. Коли нотаріус прийшов, [PERSON] сидів за столом. Вона не погрожувала [PERSON] . Вона лише один раз ночувала в неї. [PERSON] вона не била, не обзивала. Книжки на комунальні послуги вона переоформила на себе, бо в [PERSON] був сусід [PERSON] , який поміг [PERSON] виписати [PERSON] з квартири без звернення до суду. Це відбулось після того, як її чоловік [PERSON] помер. [PERSON] вона нічого не обіцяла, бо [PERSON] зароблені гроші віддавала своїм племінникам в Молдові і знала, що до них потім переїде жити. Дітей [PERSON] доглядала десь з 2008 року та до 2012-2013 року. Її чоловік [PERSON] її не дуже хвилював, бо в [PERSON] була до нього антипатія. [PERSON] все зароблене віддавав сину [PERSON] . Нотаріус все роз`яснювала і питала чи вони розуміють дію, яку вони роблять. [PERSON] була присутня при укладенні договору і про те, що [PERSON] недієздатний вона не казала. Жодних домовленостей при нотаріусі не укладалось. Представник третьої особи в судовому засіданні підтримала позов третьої особи та первісний позов підтримала. Розглянувши позови, заслухавши думки позивача, її представника, відповідача та її представників, а також представника третьої особи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності суд, прийшов до переконання в тому, що в задоволенні первісного позову слід відмовити, а позов третьої особи слід задовольнити з таких підстав. Судом встановлено, що 03 лютого 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладеного договір дарування, згідно якого позивач передала безоплатно у власність, а відповідач прийняла в дарунок 1/2 частину квартири за [ADDRESS] . Дана обставина підтверджується копією договору дарування частки квартири від 03.02.2011, посвідченого державним нотаріусом Могилів-Подільської міської державної нотаріальної контори [PERSON]., зареєстрованого в реєстрі за № 2-84 (а.с.10,11). На підставі вказаного вище договору дарування за відповідачем було зареєстровано право власності на 1/2 частину квартири за [ADDRESS] , що підтверджується Витягом про Державну реєстрацію прав № 28951713 від 09.02.2011 (а.с.11). В позові зазначалось про те, що [PERSON] на момент укладення вказаного вище договору не розуміла суті такого правочину та сприймала його як договір довічного утримання. Оскільки вона зрозуміла, що помилилась після того, як відповідач висловила намір виселити її з вказаної квартири, позивач просить суд визнати вказаний вище правочин недійсним. Натомість, при розгляді справи позивач уже пояснила суду, що цілком розуміла що укладала саме договір дарування відчужуючи відповідачу свою частку квартири, однак вона розраховувала на те, що зможе дожити життя у своїй квартирі та на те, що відповідач буде їй допомагати за необхідності, оскільки своїх дітей у неї не було. При вирішенні спору суд зважає на те, що відповідно до вимог ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно вимог ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Натомість, відповідно до вимог ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно вимог ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, зокрема, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Та обставина, що позивач саме подарувала відповідачу квартиру підтверджено самою позивачем в ході розгляду справи. Крім того, допитані в судовому засіданні свідки надали суду такі показання. Так, свідок [PERSON] надала показання про те, що працює інженером в бюро технічної інвентаризації і [PERSON] та [PERSON] знає близько 10 років, оскільки до обох ходила в гості. Про дарування квартири знає, як від позивача так і від відповідача. [PERSON] ніхто не схиляв до того, щоб дарувати квартиру. В 2011 чи 2012 році [PERSON] була цілком здоровою та ще няньчила чужих дітей, оскільки їх мати працювала в Італії. В ті роки свідок з нею часто бачилась. Чоловік її працював вдома, оскільки підробляв пишучи дітям контрольні роботи на замовлення. [PERSON] казала особисто свідку, що хоче [PERSON] подарувати квартиру. Радилась у неї по цих питаннях, оскільки свідок працювала в БТІ. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала показання про те, що вона подруга [PERSON] і знає її уже близько 40 років. Також повідомила, що знає про те, що років 10 тому десь в 2011 році [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру. Сама [PERSON] сказала, що дивитись за [PERSON] вона особисто не зможе, а тому сказала їй, щоб та вибрала собі жінку для догляду, і [PERSON] оплатить всі витрати. Також зазначила, що [PERSON] не відмовлялась від послуг соціального помічника, однак все могла робити і робила сама. Від [PERSON] також знає, що [PERSON] доглядала за двома дівчатами. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надав показання про те, що він є сином [PERSON] , а [PERSON] є їх родичкою. Він все життя її сприймав як рідну бабусю. Договір дарування квартири був укладений ще років 10 тому. [PERSON] сама захотіла подарувати квартиру його матері, бо думала, що хтось хоче привласнити її майно. Коли вона дарувала квартиру то ніяких умов не ставила. В 2011 році йому було уже 20 років. [PERSON] ще працювала в 2011 році, дивилась за дітьми і ще займалась городом. Мама дітей була в Італії, а тьотя [PERSON] жила у них. Чоловік був сам вдома. В Молдові у [PERSON] є племінниця і чому вона не віддала квартиру саме їй, він не знає. Крім того, свідок [PERSON] в судовому засіданні надала показання про те, що вона є державним нотаріусом та зазначила, що вона завжди роз`яснює учасникам правочину суть укладеного договору і без розуміння таких роз`яснень вона договори не посвідчує. Так, через давність договору дарування вона не може дослівно згадати розмову з даними сторонами, але може запевнити, що без пояснень законодавства щодо суті правочину і тим паче без роз`яснень про відмінність дарування від довічного утримання вона б такий договір не посвідчила. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання про те, що вона працює соціальним працівником територіального центру управління праці та соціального захисту населення. З 2005 року вона надавала допомогу [PERSON] та її чоловіку [PERSON] . При цьому вона їм купувала продукти, здійснювала прибирання в квартирі. [PERSON] хворів близько 5 років, з 2009 року та помер в 2014 році. За весь час сина [PERSON] вона бачила один раз, а також один раз бачила [PERSON] , яка перевозила свої речі в квартиру. Коли [PERSON] хворів, то вони ще жінку наймали для допомоги. [PERSON] після смерті чоловіка живе сама. Свідку відомо, що вона має хворе серце, оскільки та інколи телефонує до свідка, щоб вона їй ліки придбала. До позивача вона приходить в середу та п`ятницю, зранку. [PERSON] перебуває на обліку у кардіолога, терапевта. Також вона лікувалась в лікарні, в м. Вінниця. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала показання про те, що [PERSON] та [PERSON] є близькими родичами. [PERSON] вона знає років 10, а також знає, що [PERSON] допомагала [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала показання про те, що вона є співробітницею покійного [PERSON] . [PERSON] вона знає, а [PERSON] ніколи не бачила і не знає її. Про договори дарування квартири їй невідомо нічого. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання про те, що [PERSON] в 2014 році попросила її доглядати за чоловіком. З травня по вересень 2014 року свідок сиділа по декілька годин в день з ним. Сестра позивача [PERSON] лише приходила до них в гості. [PERSON] був у важкому стані, вони з позивачем його кормили, міняли йому пеленки. Чоловік міг сказати декілька слів. У нього був інсульт та інфаркт. Саму [PERSON] знає десь з 2010 року. За допомогу по догляду за чоловіком їй віддячували, однак це були не значні кошти. [PERSON] сказала свідку, що [PERSON] хоче забрати квартиру. [PERSON] була опікуном [PERSON] , а квартиру [PERSON] заповів своєму сину ще в 2014 році. Як уже зазначалось вище, під час розгляду справи, позивач пояснила уже інші обставини ніж ті, що вказувались у позові з приводу договору дарування належної їй частки вказаного нерухомого майна. Так, фактично позивач вказала про те, що вона розуміла зміст такого правочину на момент його укладення, але помилилась в тому, що відповідачу можна довіряти, як людині. Тобто, вона помилилась не у суті договору, а в особі відповідача. Крім того, та обставина про яку вказувалось у позові з приводу незадовільного стану здоров`я позивача та необхідності отримання постійної сторонньої допомоги, саме на час укладення оспорюваного договору дарування належного їй майна, не доведена жодними доказами. Натомість, надані позивачем докази, а саме рішення ЛКК № 530, направлення в стаціонар (Т.1, а.с.71,72), а також виписки із медичної картки амбулаторного хворого (Т.1,а.с.158) датовані 2019 роком, тобто стосуються стану здоров`я [PERSON] на час звернення до суду з позовом. Враховуючи викладене вище, а також те, що [PERSON] не довела жодними належними та допустимими доказами, що договір дарування від 03.02.2011 було укладено внаслідок помилки, суд прийшов до висновку, що позовна вимога [PERSON] про визнання недійсним договору дарування від 03.02.2011 задоволенню не підлягає, оскільки позивач не довела порушення її прав. Щодо клопотання сторони відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вказаної вимоги суд зазначає таке. Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону. Така позиція суду відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду викладеній у постанові від 22.05.2018 у цивільній справі № 369/6892/15-ц. Зважаючи на викладене, а також те, що в задоволенні позовної вимоги [PERSON] було відмовлено у зв`язку з недоведеністю позивачем порушення її прав, суд не вирішує питання з приводу строків давності такої позовної вимоги. Щодо договору дарування від 19.08.2014, укладеного між [PERSON] та відповідачем суд встановив таке. 16.06.1989 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.8). 19.08.2014 між [PERSON] , [INFO] та відповідачем було укладеного договір дарування, згідно якого [PERSON] передав безоплатно у власність, а відповідач прийняла в дарунок 1/2 частину квартири за [ADDRESS] . Дана обставина підтверджується копією договору дарування частки квартири від 19.08.2014, посвідченого приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Марценюк С.А., зареєстрованого в реєстрі за № 721. Вказаний договір дарування був підписаний [PERSON] власноруч (а.с.12,13). На підставі вказаного вище договору дарування за відповідачем було зареєстровано право власності на 1/2 частину квартири за [ADDRESS] , що підтверджується Витягом про Державну реєстрацію прав № 25778310 від 19.08.2014 (а.с.14). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.9). Згідно матеріалів спадкової справи № 38/2015 до майна померлого [INFO] [PERSON] єдиним спадкоємцем, який звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після його смерті є його спадкоємець за заповітом [PERSON] (а.с.190-200). Як зазначає позивач, 2019 року, під час підготовки даного позову їй стало відомо про вказаний вище договір дарування. З позову третьої особи слідує, що про вказаний вище договір дарування він дізнався лише після отримання матеріалів первісного позову. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання про те, що її син не знав нічого про договір дарування [PERSON] . На даний момент він оформляє спадщину. Син казав їй, що [PERSON] не хотіла щоб батько залишав йому квартиру бо вона боялась за себе, а [PERSON] її запевняв, що ніхто не має її виганяти з житла. Заповіт був, в м. Вінниця в архіві [PERSON] взяв його копію. [PERSON] за життя приходив до них постійно в гості. Коли у [PERSON] був інсульт то син його на плечах виніс до швидкої допомоги і в лікарні оплатив все лікування. Також син поставив пам`ятник батьку і облаштував все на кладовищі. Після першого інсульту [PERSON] хотів подарувати квартиру сину, але передумав через те, що [PERSON] йому не дозволяла цього зробити, а тому і залишив заповіт на нього. В обґрунтування первісного позову та позову третьої особи сторони вказують, що договір дарування від 19.08.2014, укладений між [PERSON] та [PERSON] є недійсним, оскільки на час укладення такого договору [PERSON] був визнаний судом недієздатним. Так, згідно рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 28.07.2014, яке набрало законної сили 08.08.2014, [PERSON] , [INFO] дійсно було визнано недієздатним, а [PERSON] було призначено його опікуном (а.с.47). Умовами чинності правочину є дотримання ряду вимог, відповідно до положень ст. 203 ЦК України, якою, в тому числі, є і наявність необхідного обсягу цивільної дієздатності особи, яка вчиняє правочин. Згідно зі ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. В той же час, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це. Відповідно до ст. 41 ЦК України недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину. Згідно з роз`ясненнями, наданими в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до ст.215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК України тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Частинами 1, 2 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Так, зокрема, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Згідно ч. 1 ст. 226 ЦК України опікун може схвалити дрібний побутовий правочин, вчинений недієздатною фізичною особою, у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. У разі відсутності такого схвалення цей правочин та інші правочини, які вчинені недієздатною фізичною особою, є нікчемними. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 216 ЦК України, правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки договір дарування від 19.08.2014 був підписаний недієздатною особою [PERSON] , який в момент вчинення правочину не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, і [PERSON] , як опікун, належним чином не схвалила його вчинення, даний договір є нікчемним. Враховуючи положення вказаних вище норм, а також викладені обставини, зважаючи на те, що [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] за заповітом та прийняв спадщину, суд вважає, що позов про застосування наслідків недійсності договору дарування від 19.08.2014 підлягає задоволенню. Разом з тим, заперечуючи проти вимог [PERSON] з приводу даного правочину, стороною відповідача було заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності до такої вимоги, в якому зазначено, зокрема, що [PERSON] знала про вказаний вище договір дарування, оскільки [PERSON] в 2014 році за станом здоров`я не міг йти до нотаріуса, а відтак відповідач з нотаріусом прийшли до нього додому. Там же була і [PERSON] . Зважаючи на викладене, строк позовної давності вказаної позовної вимоги слід рахувати з 19.08.2014. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Згідно з ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Як зазначалось вище сама [PERSON] надала суду показання, зокрема, про те, що чоловік [PERSON] подарував частину квартири [PERSON] , так як вона приїхала тоді у відпустку і привела нотаріуса, а позивач проти цього не заперечила. [PERSON] на час укладення договору вже не говорив, але коли позивач його спитала щодо дарування квартири [PERSON] , то він сказав « Да ». При цьому, нотаріус, яка посвідчувала цей договір, нічого не роз`яснювала їм. Таким чином, сама ж позивач спростувала доводи первісного позову про те, що вона не знала про укладений 19.08.2014 договір дарування. Враховуючи викладене, положення ч. 1 ст. 261 ЦК України, а також те, що [PERSON] фактично знала про укладення договору дарування ще з 19.08.2014, строк позовної давності щодо її вимоги з приводу такого правочину слід рахувати саме з 19.08.2014. З даним позовом до суду [PERSON] звернулась лише 21.06.2019, тобто поза межами строків позовної давності. Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зважаючи на викладене вище, положення вказаної вище норми, а також те, що [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, що стосується зазначеного договору дарування поза межами строків позовної давності, які сплили ще у серпні 2017 року, суд вважає, що вказані обставини є підставою для відмови у задоволенні такої позовної вимоги. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає, що судові витрати позивача слід залишити за нею, а судовий збір сплачений [PERSON] слід стягнути з [PERSON] на його користь. Відповідно до ч. 9, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Зважаючи на положення вказаної норми, а також те, що в задоволенні первісного позову відмовлено, слід скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24.06.2019 у виді арешту, накладеного на квартиру [ADDRESS] . На підставі викладеного вище та 30, 41, 203, 215, 216, 229, 260, 261, 267, 717, 722, 744 ЦК України,

Outcome: approved