Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики , мотивуючи свої вимоги тим, що в 2011 році до неї звернулася [PERSON] з проханням позичити їй гроші. Вона погодилась і між ними було фактично укладено в усній формі договір позички. Згідно з умовами укладеного договору вона позичила [PERSON] гроші в сумі 7000 (сім тисяч) гривень, а відповідача зобов'язувались повернути їй отримані від неї грошові кошти. З 2011 по 2013 рік відповідач повернула їй частину боргу в розмірі 2000 гривень. До цього часу залишок боргу в розмірі 5000 гривень їй так і не повернуті. Вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогами повернути їй гроші, але борг так і не повернутий. З приводу неповернення їй відповідачем грошових коштів вона зверталася з заявою до Тульчинського РВ УМВС України, де відповідач підтвердила наявність заборгованості. Але їй було рекомендовано за захистом своїх прав звернутися до суду. В зв'язку з неповерненням їй грошових коштів та для захисту своїх прав вона змушена звернутись з даним позовом до суду. Просить стягнути з [PERSON] на її користь борг з врахуванням індексу інфляції та 3% річних, а саме - 5888,64 грн. та судові витрати по справі. В судове засідання позивач не з'явилась. Направила суду заяву, в якій просить справу розглянути в її відсутність. Позовні вимоги підтримує і наполягає на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] позов визнала частково, посилаючись на те, що вона позичила 6750 грн., а не 7000 грн, із яких 2000 грн. повернула. Суд, заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, надати суду докази, якими вона обгрунтовує свої вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України. Судом встановлено, що відповідач позичила у позивача гроші в сумі 6750 грн., з яких 2000 грн. вже повернула. Даний факт стверджує відповідач, також він підтверджується її поясненнями, наданими 30.07.2014 року працівникам міліції при перевірці по заяві [PERSON].(а.с.5). Позивач же не надала суду достатніх доказів, що відповідач позичила в неї не 6750 грн., а 7000 грн.. Відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконала, суму боргу повністю не повернула. Таким чином, між сторонами виникли договірні зобов'язання із приводу надання позики, які регулюються главою 71 ЦК України та загальними положеннями ЦК України про зобов'язання та договір. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Оскільки відповідач вчасно не повернула суму боргу, то вона, відповідно до ст.625 ЦК України зобов'язана повернути позивачу суму боргу з врахуванням 3% річних з неповернутої суми та з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Разом із тим, суд, при розрахунку заборгованості, бере до уваги визнану відповідачем суму боргу - 6750 грн., врахувавши, що остання вже повернула 2000 грн. позивачу, а не вказану в позові суму боргу - 7000 грн., яка не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково та з відповідача підлягає стягненню борг з врахуванням індексу інфляції та 3% річних, а саме - 5594,21 грн., з яких: - 5153,75 грн.- сума боргу з врахуванням індексу інфляції ( 4750 грн. х 108,5%) , - 440,46 грн. - 3% річних , (4750 грн. х 3% = 142,5 грн. (2011-2012 р.р.), , (4750 грн. +142,5 грн.) х 3% = 146,78 грн. (2012-2013 р.р.) (4750 грн. +142,5 грн.+ 146,78 грн) х 3% = 151,18 грн. (2013-2014 р.р.) (142,5 грн.+ 146,78 грн.+ 151,18 грн. = 440,46 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial