Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість з заробітної плати у розмірі 24213,44 гривень та середній заробіток за час затримки виплати заборгованості із заробітної плати у розмірі 22485,85 гривень, який обґрунтувала тим, що працювала у Товаристві з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційному підприємстві «Стандарт-ЛТД» (далі - ТОВ ВКП «Стандарт-ЛТД») сторожем з 09 січня 2002 року (наказ №2-к від 09.01.2002). 01 вересня 2017 року вона була звільнена з підприємства за власним бажанням, але остаточний розрахунок з нею не провели по теперішній час. Станом на момент звернення до суду з позовом заборгованість із заробітної плати складає 24213,44 гривень. Крім того, вважає, що стягненню підлягає також сума середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що станом на день предявлення позову складає 22485,85 гривень. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд стягнути заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за весь час затримки розрахунку на момент ухвалення рішення. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечував щодо їх задоволення. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до наказу № 2-к від 09.01.2002 позивача було прийнято охоронцем на ТОВ ВКП «Стандарт-ЛТД» (а.с.3). Наказом ТОВ ВКП «Стандарт-ЛТД» №24-к від 01 вересня 2017 року позивача звільнено за власним бажанням на підставі\~ст. 38 КЗпП України, про що свідчить запис у трудовій книжці\~(а.с.3 на звороті). З довідки ТОВ ВКП «Стандарт-ЛТД» № 18/04/18-1 від 18 квітня 2018 року встановлено, що заборгованість по заробітній платі відповідача перед позивачем станом на 31 грудня 2017 року складає 24913,44 гривень (а.с.14). Спір про розмір сум, що належать виплаті позивачу від відповідача при її звільненні між сторонами відсутній. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення невиплаченої заробітної плати суд виходить з наступного. Відповідно до\~ст. 94 КЗпП України\~заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, яка згідно\~ст. 115 вказаного Кодексу\~виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. В судовому засіданні встановлено, що заборгованість по заробітній платі позивача станом на 31 грудня 2017 року складає 24913,44 гривень (а.с.14). З зазначеної суми позивачем 07 березня 2018 року на карткових рахунок було отримано грошові кошти в сумі 700,00 гривень, а тому заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем на момент розгляду справи складає 24213,44 гривень, що сторонами не заперечувалося в судовому засіданні. Враховуючи викладене вище та приймаючи до уваги повне визнання вказаної суми відповідачем, суд приходить до висновку про стягнення з останнього на користь позивача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 24213,44 гривень. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні судом враховується, що частиною 1\~ст. 116 КЗпП України\~передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно ч. 1\~ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Суд враховує роз'яснення, викладені Пленумом Верховного Суду України у п. 20 своєї\~постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, за якими, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст. 117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У правовому висновку, викладеному Верховним судом України у постанові № 6-114цс13 від 20 листопада 2013 року, встановлено, що згідно\~ст. 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідачем визнаний факт того, що остаточний розрахунок при звільненні позивача здійснено не було. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує вимоги абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, згідно якого у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. За п. 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, суд виходить з наступних розрахунків: - останніми двома повними місяцями роботи позивача є серпень - липень 2017 року; - кількість фактично відпрацьованих позивачем календарних днів в зазначений період становить за липень 2017 року 21 день, за серпень 2017 року 22 дні; - позивачу за цей період нарахована заробітна плата у розмірі за липень 2017 року 3038,10 гривень, за серпень 2017 року 3200,00 гривень (а.с.14); - середньоденний заробіток позивача за останні два повні місяця роботи становить (3038,10 + 3200,00) / (21+22) = 145,07 гривень; - кількість робочих днів з 02 вересня 2017 року по 21 червня 2018 року складає 200; - середній заробіток за зазначений період склав 145,07 х 200 = 29014,00 гривень. При цьому суд враховує роз'яснення, викладені у п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, позовні вимоги і в цій частині слід задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 29014,00 гривень. Виходячи з приписів ч. 2\~ст. 430 ЦПК України, суд вважає за можливе допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення всієї суми боргу. Згідно зі\~ст. 141 ЦПК України\~судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача, а тому з нього на користь держави підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved