Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] , за її місцем проживання, за адресою [ADDRESS] , надавши дозвіл на реєстрацію місця проживання дітей без згоди батька. В обґрунтування позову зазначено, що 07 вересня 2007 року Фрунзенським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківським міським управлінням юстиції було зареєстровано шлюб між позивачем та [PERSON] , актовий запис № 379. В подальшому рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 24 жовтня 2017 року вищезазначений шлю було розірвано. Під час шлюбу у сторін по справі народились діти, дочки [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . [INFO] позивач змінила прізвище « [PERSON] » на прізвище « [PERSON] » під час її шлюбу з [PERSON] актовий запис №120. Діти постійно фактично проживає разом зі мною та перебуває на моєму утриманні. Відповідач у вихованні дітей участі не приймає та не цікавиться їх розвитком. Але надати дозвіл на реєстрацію проживання дітей відмовляється, стосовно місця проживання заперечує. Рідній бабусі позивача, [PERSON] , на праві власності належить трикімнатна квартира [ADDRESS] . Проти нашого з дітьми проживання у цій квартирі [PERSON] не заперечує. Факт родини стосунків з бабусею підтверджується свідоцтвом про народження мати позивача та її свідоцтвом про шлюб на підтвердження зміни прізвища. В зазначеній квартирі належним чином всім необхідним обладнана дитяча кімната для повноцінного проживання, навчання, відпочинку, проведення дозвілля та розвитку дитини. Позивач постійно піклується та займається вихованням дітей. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, надала суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала, справу просила розглянути у її відсутність. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, шляхом направлення sms повідомлення, причини неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] в установлений ч. 7 ст. 178 ЦПК України строк не подав до суду відзив на позовну заяву, у зв`язку із чим суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, надав суду заяву в якій просив суд розглянути справу у відсутність представника Департаменту служб у справах дітей ХМР (Вх.№10315). Враховуючи повторну неявку належним чином повідомленого відповідача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою представника позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 24 жовтня 2017 року (справа 645/2084/17, провадження 2/645/3675/17). Від шлюбу сторони мають трьох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] ); [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] ); [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] ) (а.с. 7-9) Відповідно Довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 13 квітня 2019 року позивач [PERSON] та їх спільні з відповідачем діти - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в квартирі [ADDRESS] (а.с. 12). 01 березня 2019 року позивач [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис №120 (Свідоцтво серія [NUMBER] ) (а.с. 11). З характеристики на ім`я [PERSON] виданої КНП «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3» від 08.10.2019 року вбачається, що за час роботи у лікарні [PERSON] показала себе як добрий виконавець, кваліфікований спеціаліст, спроможний самостійно вирішувати поставлені перед нею задачі. Досконало володіє теоретичними знаннями та практичним досвідом роботи в догляді та нагляді за хворими. Скарг та стягнень не має. Дисциплінована, комунікабельна (а.с.15). Згідно ч.5 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Департамент служб у справах дітей Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області року надав суду 13 травня 2020 року висновок №236 від 26 березня 2020 року про визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] (а.с.59-60). Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого1991року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Місцем проживання фізичної особи, згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України, є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Малолітні доньки сторін на час розгляду справи проживають разом з матір`ю. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до принципів 2 та 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особисті потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові й моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідач жодних заперечень, щодо позовних вимог суду та відзиву на позовну заяву не надав, станом розгляду справи не цікавився. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дітей з матір`ю. На підставі свідоцтва про право власності на житло від 12 серпня 1996 року [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] . У своїй позовній заяві позивач вказує, що вона мешкає за адресою: [ADDRESS] і просить суд надати дозвіл на реєстрацію місця проживання дітей за її місцем проживання. Вказану позовну вимогу позивач обґрунтовує тим, що квартира належить її бабусі [PERSON] і остання не заперечує проти проживання позивача і її малолітніх дітей в її квартирі. Проте позивачем до участі у справі не залучено ні [PERSON] , ні [PERSON] , які є власниками вказаної квартири на праві спільної сумісної власності, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості з`ясувати думку вказаних осіб, щодо можливості проживання позивача разом з дітьми у вказаній квартирі з відповідною реєстрацією місця проживання. Відповідно п.18 «Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» затверджених постановою КМ України №207 від 02 березня 2016 року встановлено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). У зв`язку із чим суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. На підставі викладеного,

Outcome: partial