Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 01 грудня 2019 року вона домовилась з відповідачем про купівлю-продаж житлового будинку [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 0,1 га, кадастровий № 5124110100:02:007:0409, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). В той же день сторонами було укладено відповідний письмовий договір. Сторони домовились про усі суттєві умови договору, та відбулося повне його виконання. Відповідач передала позивачу у власність обумовлене договором нерухоме майно, а позивачприйняла його та сплатила [PERSON] визначені договором гроші, почала користуватись нерухомим майном, тобто фактично вступила у володіння та користування нерухомим майном. Позивач також домовилась з відповідачем, що пізніше вони оформлять договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку. Через деякий час, позивач звернулась до відповідача з проханням оформити договір купівлі-продажу відповідно до вимог діючого законодавства - посвідчити договір в нотаріальному порядку. Однак відповідач повідомила, що не може цього зробити, оскільки вона хоча і є власницею нерухомого майна, однак її право власності на житловий будинок не зареєстровано в Єдиному державному реєстрі прав власності. Про існування цих обставин, позивач до укладення договору не знала. Перед укладенням угоди позивачу було надано копії договору дарування від 27 грудня 1993 року, технічного паспорту на будинок та свідоцтва про право власності на земельну ділянку, в яких зазначалось що відповідач є власницею вищезазначеного нерухомого майна. Позивач у судове засідання не з`явилась, до суду від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце його проведення сповіщалась належним чином, причини неявки суду не відомі, до суду від відповідача надійшла заява про визнання позову, в якій вона також просила розглянути справу за її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, 01 грудня 2019 року сторони домовились про купівлю-продаж житлового будинку [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 0,1 га, кадастровий № 5124110100:02:007:0409, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). В той же день сторонами було укладено відповідний письмовий договір купівлі-продажу. Позивач передала відповідачу обумовленні договором гроші, а відповідач передала [PERSON] ключі від будинку. Позивач також домовилась з відповідачем, що пізніше вони оформлять договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку. Отже сторони домовились про усі суттєві умови договору, та відбулося повне його виконання. Відповідач передала позивачу у власність обумовлене договором нерухоме майно, а позивачприйняла його та сплатила відповідачу визначені договором гроші, почала користуватись нерухомим майном, тобто фактично вступила у володіння та користування нерухомим майном. Через деякий час, позивач звернулась до відповідача з проханням оформити договір купівлі-продажу відповідно до вимог діючого законодавства - посвідчити договір в нотаріальному порядку. Однак відповідач повідомила, що не може цього зробити, оскільки вона хоча і є власницею нерухомого майна, однак її право власності на житловий будинок не зареєстровано в Єдиному державному реєстрі прав власності. Про існування цих обставин, позивач до укладення договору не знала. Перед укладенням угоди позивачу було надано копії договору дарування від 27 грудня 1993 року, технічного паспорту на будинок та свідоцтва про право власності на земельну ділянку, в яких зазначалось що відповідач є власницею вищезазначеного нерухомого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Позивач, як добросовісний набувач, у відповідності до вимог ст. 330 ЦК України набула право власності на спірне нерухоме майно, оскільки придбала його у відповідача, яка не мала права його відчужувати, однак згідно із вимогами ст. 388 ЦК України, вказане майно не було загублено власником, не було вкрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння, не вибувало з володіння власника або особи, якій він передав його майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Таким чином, суд приходить до висновку, що нерухоме майно яке перейшло до позивача за договором купівлі-продажу від 01 грудня 2019 року, не може бути у неї витребувано. Тобтопозивач правомірно володіє та користується спірним майном. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно із ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У даному випадку визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Отже, всі вказані обставини знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та не викликають у суду жодних сумнівів. Тому, суд вважає, що є всі законні підстави для задоволення позовних вимог з метою недопущення порушення права власності. На підставі викладеного та

Outcome: approved