Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

Позивач звернулась до відповідача з позовом про зняття арешту з нерухомого майна, посилаючись на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири від 11.04.2002р., посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Маршаловою Л.В., яке зареєстровано в реєстрі за №2171, зареєстровано в Херсонському БТІ за реєстровим №4518 в книзі №12. В липні 2019 з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, позивачу стало відомо, що на належну їй на праві власності квартиру постановою слідчого в ОВС прокуратури Херсонської області про накладення арешту на майно від 12.09.2007року накладено арешт. Крім того, згідно відомостей вищевказаної Інформаційної довідки власником квартири є [PERSON] . Однак, єдиним законним власником квартири з 2002 року і по теперішній час є [PERSON] . Просить скасувати арешт майна, а саме: квартири [ADDRESS] , що накладений постановою слідчого в ОВС прокуратури Херсонської області про накладення арешту на майно від 12.09.2007 року у кримінальній справі №1-277/09 по обвинуваченню [PERSON] у скоєнні злочину, передбаченого ст.190 ч.3 КК України та [PERSON] у скоєнні злочину, передбаченого ст.190 ч.3, ст.362 ч.3 КК України, оскільки наявність вказаного арешту на майно порушує її право власності та вона не може поновити своє порушене право в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту за нормами ЦПК України, так як не є стороною кримінального провадження. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 27.09.2019 року справу прийнято до розгляду та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги позивача з підстав викладених в позовній заяві в повному обсязі та просила їх задовольнити. В судовому засіданні прокурор неодноразово змінювала свою позицію, визнавала вимоги позивача у повному обсязі, просила їх задовольнити, оскільки при ухваленні вироку за нормами КПК України 1960 року судом не було вирішено питання щодо зняття арешту з майна позивача та позивач не є стороною в кримінальному провадженні, під час дебатів просила відмовити у задоволенні вимог позивача, посилаючись на те, що вказані питання вирішуються у порядку кримінального процесуального Закону. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування квартири від 11.04.2002р., посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Маршаловою Л.В., [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , яке зареєстровано в реєстрі за №2171, та зареєстровано в Херсонському БТІ за реєстровим №4518 в книзі №12. Відповідно до вироку Суворовського районного суду м. Херсона від 30.11.2009р. [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого за ч.3 ст.190, ч.3 ст.362 КК України. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, на квартиру [ADDRESS] постановою слідчого в ОВС [ADDRESS] про накладення арешту на майно від 12.09.2007року накладено арешт. Також зазначено, що власником арештованої квартири є [PERSON] . Згідно до відповіді КП ХБТІ №510 від 25.09.2019р. повідомлено, що станом на 31.12.2012р. право власності на об`єкт нерухомого майна, який розташований за адресою [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] , на підставі договору дарування квартири від 11.04.2002р., посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Маршаловою Л.В за реєстраційним номером 2171 та зареєстровано в Херсонському БТІ за реєстровим №4518 в книзі №12. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, відповідним критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції. У частинах першій та третій\~статті 2 ЦПК України\~(у редакції, що діяла на час звернення позивача до суду) передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до\~Конституції України, цього Кодексу та\~Закону України від 23 червня 2005 року № 2709-IV«Про міжнародне приватне право». Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені\~статтею 15 ЦПК України\~(у редакції, чинній на час подання позову), згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. У\~статті 19 ЦПК України\~(у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій)\~визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до частини першої\~статті 174 КПК України\~2012 року\~підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно (частина друга\~статті 174 КПК України 2012 року). Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (частина 4\~статті 174 КПК України 2012 року). Отже, порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлено\~статтею 174 КПК України\~2012 року, і відповідно підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства. Зокрема, згідно зі\~статтею 170 КПК України\~завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Проте, арешт на спірні приміщення було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі щодо обвинувачення [PERSON] на підставі положень КПК України 1960 року. При цьому згідно з пунктом 9\~розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року\~питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Арешт на майно був накладений постановою б/н від 12.09.2007р. слідчого в ОВС прокуратури Херсонської області у зв`язку із розслідуванням кримінальної справи щодо [PERSON] . Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У справі, яка переглядається, суди встановили, що арешт на спірне майно було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі щодо обвинувачення [PERSON] , а з позовом про зняття арешту з майна звернулася\~\~\~ [PERSON] , яка не є стороною кримінального провадження, а є власником (співвласником) спірного нерухомого майна. Згідно із частиною першою\~статті 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша\~статті 328 цього Кодексу) Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей\~15,\~16 ЦПК України\~(у редакції, чинній на час подання заяви) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа як суб`єкт цивільних, земельних, сімейних правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Тобто у контексті зазначених норм процесуального права здійснення розгляду справ за правилами іншого судочинства означає наявність у законодавстві чітко й однозначно сформульованих підстав і порядку вирішення відповідних правових питань судом іншої юрисдикції, що дає заінтересованій особі обґрунтовані підстави розраховувати на вирішення ним спору по суті. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливого суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція), згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Згідно зі\~статтею 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша\~статті 321 Цивільного кодексу України, далі -\~ЦК України). Згідно з вимогами\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої\~статті 19 ЦПК України\~можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяження), накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги є заснованими на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. Крім того, суд вважає, що вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Вказана позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі № 766/21865/17. На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст. ст.3, 15,\~16,\~316,\~317,\~319, 321 ЦК України,

Outcome: approved