Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-14 00:00:00

Позивач, звернулась до суду 28.09.2020 року, із позовом, в якому просила стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» (АТ «ХАРП») на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 37301 гривень, суму середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку в сумі 300 гривень 36 копійок за кожен день затримки розрахунку, станом на день ухвалення рішення, моральну шкоду в сумі 20000 гривень, а також суму сплачених судових витрат в розмірі 840,80 грн. В обґрунтування позову зазначає, що в період з 09.09.2003 року по 05.03.2020 року вона знаходилась в трудових відносинах з АТ «ХАРП». За період з 01.11.2019 року по 05.03.2020 року їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 37301 гривень 02 копійки. Вона зверталась до ГУ Держпраці у Харківській області, та за результатами проведеної ними перевірки листом від 28.07.2020 року було підтверджено наявність заборгованості, з боку відповідача допускається грубе порушення її трудових прав. 05.03.2020 року вона була звільнена за згодою сторін, але повний розрахунок з нею проведений не був. Також, зазначала, що її середньоденний заробіток складає 300,36 гривень, розрахунок нею проведений особисто, враховуючи наявні розрахункові листи, відповідно до Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року, враховуючи період затримки з 05.03.2020 року по день винесення рішення, просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку. Також, просила стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати щодо сплати судового збору в сумі 840,80 гривень. Окрім цього просила стягнути на її користь моральну шкоду, яку визначила в 20000 гривень. Ухвалою судді від 08.10.2020 визначено вказану справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику учасників справи, у відповідності до вимог ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України. У наданий в ухвалі час від представника відповідача подано заперечення проти розгляду справи у спрощеному провадженні та продовження строку на подання відзиву. Відповідно до ухвали суду від 26.10.2020 року судом було залишено без задоволення подані заперечення. Копія ухвали була отримана відповідачем 23.11.2020 року. Відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками до неї разом із ухвалою про відкриття провадження по справі та встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач позовну заяву з додатками отримав, що підтверджується матеріалами справи. З боку відповідача до суду у встановлений законом строк відзив, відповідно до вимог ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України, не надіслано, зустрічний позов не пред`явлено, на виконання ухвали довідка про розмір середнього заробітку та розмір заборгованості не подана. Відповідно до правил ч. 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази, встановив наступне. Позивач [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ працювала\~в АТ\~«ХАРП» з 09.09.2003 року та була звільнена 05.03.2020 року за угодою сторін, що підтверджується відповідною копією трудової книжки. Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідачем не було у встановлений ухвалою строк подано довідку про розмір заборгованості по заробітній платі, тому, враховуючи, що позивачем зазначено в позові про існуючу заборгованість станом на день звільнення в розмірі 37301,01 гривні, що також підтверджується копією розрахункового листа за серпень 2020 року, суд вважає, що сума заборгованості саме в цьому розмірі підлягає стягненню з відповідача. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. \~ \~ \~ \~В даному випадку, період затримки в проведенні розрахунку складає період з 06.03.2020 року, наступного дня з моменту звільнення, та по 15.12.2020 року, момент постановлення рішення суду. Оскільки відповідачем не було надано суду довідку про розмір середнього заробітку відповідно до ухвали суду, судом самостійно, відповідно до наданих розрахункових листів позивачем, проведено розрахунок середнього заробітку. Відповідно до абз. 1 п. 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р. нарахування виплат,що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи,провадяться шляхом множення середньоденного(годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Так, позивач звільнена 05.03.2020 року, для проведення розрахунку середнього заробітку судом використовується нарахована заробітна плата за лютий та січень 2020 року. Відповідно до розрахункового листа за січень 2020 року нараховано 6347, 46 (5757,62+142,82+447,02) гривень за 17 відпрацьованих днів, за лютий 2020 року нараховано 6711,78 (322+5796+143,78+450) гривень за 18 відпрацьованих днів, тобто, 13059, 24 гривні за 35 робочих днів, що складає середньоденного заробітку 373,12 гривень. Період затримки розрахунку складає з 06.03.2020 року по 15.12.2020 року березень 17 днів( з 06.03.2020 року по 31 березня 2020 року), квітень 21 день, травень 19 днів, червень 20, липень 23, серпень 20, вересень 22, жовтень 21, листопад 21, грудень 11 днів (з 01.12.2020 року по 15.12.2020 року), а всього 195 днів. Тобто, середній заробіток за час затримки розрахунку на момент розгляду справи складає 195 днів х 373,12 гривень = 72758,40 гривень. Суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку підлягають задоволенню, оскільки будь-яких доказів сплати заборгованості позивачу суду не надано, протягом часу перебування справи в суді не було надано довідок про розмір заборгованості та середнього заробітку, не було наведено відповідачів доводів щодо підстав порушення строків виплати та причин неможливості надати позивачу довідку про розмір заборгованості. Згідно ч. 1 ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Нормами п. 171.1 ст. 171 та 14.1.180 ст. 14 Податкового Кодексу України та ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є суб`єктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства. Оскільки, суд не є податковим агентом, тому обов`язок відрахувати зазначені податки і збори закон покладає на роботодавця. Відповідно до листа ДФС від 09.06.2016 року № 12817/6/99-99-13-02-03-15 оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, здійснюється звільненому працівнику і не пов`язана з відносинами трудового найму, то такий дохід оподатковується податковим агентом як інші доходи податком на доходи фізичних осіб за ставкою 18 відс. та військовим збором - 1,5 відсотка у місяці його фактичного нарахування. Крім того, особи, які мають статус податкових агентів, зобов`язані подавати у строки, встановлені Кодексом податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу (п.п. «б» п. 176.2 ст.176 Кодексу). Суд роз`яснює, що у разі задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки та збори із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зменшується на суму податків і зборів. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. В позові позивач посилається на те, що мало місце істотне, тривале порушення її трудових прав, що поставило її у скрутне матеріальне становище, не було можливості забезпечувати сім`ю, проходити лікування, довелось економити, залізти у борги, що суттєво порушило нормальний уклад життя та призвело до сильних душевних страждань. Вона відчувала постійних страх залишитись без засобів для існування, перебувала в стресі. При цьому, будь-яких доказів щодо наявних обставин позивачем до позову не додавалось. Як вбачається з досліджених матеріалів за справою позивач після звільнення за згодою сторін 05.03.2020 року, 11.03.2020 року була прийнята на роботу до ДП «Завод «Електроважмаш», тобто з 11.03.2020 року та по день звернення до суду була працевлаштована на іншому підприємстві. Суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, оскільки в даному випадку належних та допустимих доказів її спричинення не було надано, окрім того, судом в повному обсязі задовольняються вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку, що є компенсаційною виплатою за затримку в отриманні зарплати. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову сплачено судовий збір за вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди в розмірі 840,80 гривень. Оскільки судом позовні вимоги задовольняються судом в частині стягнення середнього заробітку, а вимоги в частині стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір у відповідному розмірі пропорційно від задоволених вимог, а саме на 78% від заявленої суми до стягнення. Тобто, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 840,80 гривень х78% = 655,82 гривні. Також, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позову за вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, враховуючи часткове задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, тобто в розмірі 840,80 гривень.

Outcome: partial