Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння з господарськими спорудами, яке є спільним майном подружжя, зазначивши на обґрунтування позову, що з 14 грудня 1991 року по 30 вересня 2013 року знаходилась з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, в період якого на ім'я відповідача у грудні 1993 року було виділено земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку в с.Звонецьке-на-Дніпрі, якій 04 листопада 2009 року рішенням виконавчого комітету Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області була присвоєна точна адреса: [ADDRESS] Починаючи з 1994 року вона спільно з відповідачем будували житловий будинок, який після закінчення будівництва ввели в експлуатацію рішенням №156 від 24 листопада 2008 року виконавчого комітету Микільської сільської ради, а 16 січня 2009 року на відповідача було оформлено право власності на житловий будинок, яке зареєстроване в ТОВ «Абріс». Вважала з посиланням на ст.ст.60,61,69,70 Сімейного кодексу України, що має право на ? частину зазначеного майна, оскільки майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав із поважної причини самостійного заробітку, у зв'язку з чим зазначене вище нерухоме майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, в якому частки кожного з подружжя є рівними. Після припинення сімейно-шлюбних відносин між нею та відповідачем домовленості щодо поділу спільного майна не досягнуто, в зв'язку з чим вона змушена звернутися з позовом до суду про визнання права власності на ? частину житлового будинку як спільного майна подружжя. Позивач [PERSON], яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилась, надавши суду письмову заяву (а.с.30), за якою позовні вимоги підтримала у повному обсязі та прохала визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння з господарськими спорудами, що є спільною власністю подружжя, а справу розглядати у її відсутність. Відповідач [PERSON], який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.29), у судове засідання не з'явився, надавши суду письмову заяву, за якою позовні вимоги визнав та не заперечував проти визнання за позивачкою права власності на ? частину спірного будинку, а прохав розглядати справу у його відсутність (а.с.31). В попередньому судовому засіданні 30 квітня 2015 року також позов визнав та не заперечував проти його задоволення (а.с.26). В зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі та належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, суд у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Відповідно до ст.57,58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, при цьому належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.316 Цивільного кодексу України, яка діє на період розгляду справи судом, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а згідно із ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, при цьому на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження його майна. Положеннями статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, при цьому при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та в порядку, встановлених законом. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 14 грудня 1991 року знаходились в зареєстрованому відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська, актовий запис №1837 в шлюбі, який було розірвано рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2013 року, яке набрало законної сили 20 жовтня 2013 року (а.с.6,7). Згідно рішення загальних зборів членів колгоспу «Прогрес» Солонянського району Дніпропетровської області №1 від 04 лютого 1992 року (а.с.44) [PERSON] було виділено згідно ст.77 Земельного кодексу УРСР земельну ділянку біля купованого в колгоспі «Прогрес» Солонянського району Дніпропетровської області недобудованого житлового будинку в селі Звонецьке-на-Дніпрі вартістю 17500 гривень згідно договору від 12 лютого 1992 року та зобов'язання члена колгоспу «Прогрес» на погашення грошової суди, отриманої в колгоспі на будівництво житлового будинку, яка в подальшому [PERSON] була повністю погашена згідно довідки с/г ТОВ «Прогрес» Солонянського району Дніпропетровської області (а.с.39,40). Рішення восьмої сесії XXI скликання Микільської сільської ради народних депутатів Солонянського району Дніпропетровської області від 13 березня 1992 року [PERSON] за його заявою було відведено земельну ділянку розміром 0,25 га для будування та утримання жилого будинку [ADDRESS] (а.с.41), яка в послідуючому рішенням 15 сесії У скликання Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області №16 від 30 березня 2007 року відповідачу [PERSON] була передана безоплатно у приватну власність (а.с.43), але державний акт на право власності на земельну ділянку чи інший правовстановлюючий документ ним в установленому законом порядку отримано не було. Рішенням виконкому Солонянської районної Ради народних депутатів №63 від 30 березня 1992 року на підставі рішення виконкому Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області №8 від 13 березня 1992 року [PERSON] було дозволено здійснити будівництво індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0.25 га (а.с.38), відповідно до якого на ім'я [PERSON] було видано будівельний паспорт (а.с. 35-38). Згідно акту державної комісії з прийняття в експлуатацію житлового будинку с.Звонецьке на Дніпрі відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року №1243 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» збудований [PERSON] в період з 1993 року по 2008 рік житловий будинок по [ADDRESS] було прийнято в експлуатацію як закінчений будівництвом (а.с.45). 29 жовтня 2008 року на житловий будинок [ADDRESS] було виготовлено технічний паспорт на ім'я [PERSON] (а.с.38-34). Рішенням сесії Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області №156 від 24 листопада 2008 року було затверджено акт на введення в експлуатацію закінченого будівництва житлового будинку та оформлено право власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] (а.с.9, 42). 16 січня 2009 року виконкомом Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області на підставі рішення №156 від 24 листопада 2004 року [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок по [ADDRESS], який складається з жилого будинку А; веранди а; погреба Г; сараю Д; сараю Е; гаража Ж; душа Б; туалету В; септика С; споруд 1-3 (а.с.11). Право власності за [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] було зареєстровано у БТІ «Абріс» Солонянського району Дніпропетровської області 03 лютого 2009 року в книзі №2, номер запису 68/69 та електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується витягом про державну реєстрацію права власності на зазначений житловий будинок за [PERSON] (а.с.11-12). Рішенням виконкому Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області від 04 листопада 2009 року №60 земельній ділянці, яка передана у приватну власність [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0.25 га, на якій розміщений житловий будинок [NUMBER], що належить йому на праві власності на підставі виданого 16 січня 2009 року виконкомом Микільської сільської ради свідоцтва про право власності, було присвоєно адресу - [ADDRESS] (а.с.10). З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами щодо набуття права власності на спірне майно у вигляді житлового будинку [ADDRESS] як спільного майна подружжя регулюється приписами як нормами Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР 1969 року, який вступив в силу з 01 січня 1970 року, ЦК України 1963 року та Законом України «Про власність» в редакції, які були чинними на період виникнення спірних правовідносин, оскільки будівництво спірного житлового будинку розпочато сторонами в 1993 році, відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, так і нормами ЦК України 2003 року, Сімейного Кодексу України 2002 року, які є чинними з 01 січня 2003 року, тобто як на період оформлення відповідачем права власності на спірне майно, так і на день розгляду справи судом. На підставі приписів статті 22 КпШС України спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу, тобто придбане ним спільним трудом, на спільні кошти, або придбане на кошти одного з подружжя, в той час коли інший був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми, або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку, а не отримане в дар чи успадковане кожним з подружжям. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми, або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до положень статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Статями 60, 61,69,70 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 368, ч.2 та ч.3 ст. 325 ЦК 2001 року, які є чинними на день розгляду справи судом, спільним майном подружжя є майно, набуте подружжям за час шлюбу, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини(навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку(доходу), при цьому кожна річ, набута за час шлюбу, окрім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя до якого відносяться будь-яке майно, за винятком того, яке згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ст.28 Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР 1969 року та ст. 70 Сімейного кодексу України, 2002 року у разі поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка визнаються рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або договором. Статтею 68 Сімейного кодексу України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, при цьому розпорядження таким майном здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. З рахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що житловий будинок [ADDRESS], який розташований на неприватизованій земельні ділянці за цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства площею 0,25 га, є спільною власністю сторін і належить їм на праві спільної сумісної власності як подружжю, а їх частки в цьому майні є рівними, оскільки в процесі розгляду справи не встановлено будь-якої домовленості між сторонами щодо зміни розміру часток в спільному майні подружжя, а шлюбний договір між сторонами не укладався. Таким чином, позивачка має право на 1\\2 частину спільного майна подружжя незалежно від того, на ім'я кого з подружжя оформлені правовстановлюючі документи на спірне домоволодіння, в зв'язку з чим позов підлягає задоволенню, а за позивачкою необхідно визнати право власності на 1\\2 частину житлового будинку [ADDRESS], оскільки розірвання шлюбу відповідно до ст.68 Сімейного кодексу України 2002 року не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, а спір між сторонами щодо даного питання в зв'язку з припиненням шлюбу в позасудовому порядку не вирішено. Оскільки визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами припиняється право спільної сумісної власності на спірний будинок, а виникає право спільної часткової власності право власності відповідача [PERSON] на частину житлового будинку, на яку за рішенням суду визнається право власності за позивачкою [PERSON], необхідно припинити. Крім цього, суд вважає необхідним в зв'язку з задоволенням позову відповідно до вимог ст.88 ЦПК України стягнути з відповідача витрати позивачки по сплаті при зверненні з позовом до суду судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: approved