Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-08 00:00:00

Позивач звернулась в суд з наведеним позовом до відповідачів мотивуючи тим, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] у рівних частках належало по 1/3 квартири № 1 на вул. Розумовського 20 в м. Івано-Франківську. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у рівних частках належить по 1/3 квартири № 2 на вул. Розумовського 20 в м. Івано-Франківську. 14 березня 2011 року померла [PERSON], яка залишила заповіт, згідно якого свою частку у квартирі № 1 вона заповіла [PERSON], також свою частку за законом успадкував [PERSON] Позивачка не має можливості користуватись своєю частковою в квартирі № 1, тому звернулась до суду із позовом про виділ частки. Після проведеної експертизи позивачка уточнила своє вимоги та просить суд виділити 1/4 частки із квартири № 1 на вул. Розумовського 20 в м. Івано-Франківську шлязом виділення в натурі приміщення 1-4 квартири площею 10,1 кв.м. та за відхилення від ідеальної частки стягнути в її користь грошову компенсацію в сумі 34 979 грн. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримала з мотивів наведених в позовній заяві та в заяві про уточнення позовних вимог, просила провести виділ саме шляхом виділення приміщення 1-4 квартири № 1. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів, в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в задоволенні позову відмовити, оскільки приміщення 1-4 належить відповідачам, є відповідне рішення суду, яким позивачку зобовязано не чинити перешкод відповідачам у користуванні приміщенням кухні 1-4 квартири № 1. Заслухавши пояснення представників сторін, відповідача [PERSON], всебічно, повно та обєктивно дослідивши матеріали справи, висновок експерта, судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с.10), [PERSON], [PERSON], [PERSON] у рівних частках належить по 1/3 квартири № 1 на вул. Розумовського 20 в м. Івано-Франківську загальною площею 53,3 кв.м. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с.11), [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у рівних частках належить по 1/3 квартири № 2 на вул. Розумовського 20 в м. Івано-Франківську загальною площею 86,5 кв.м. Із копії технічного паспорта на квартиру № 1 вбачається, що приміщення 1-4 (кухня) площею 10,1 м.кв. належить до квартири № 1, однак самочинно ізольоване від квартири № 1 та приєднано до квартири № 2 (а.с.12-13). 14 березня 2011 року [PERSON] померла та свою 1/3 частки квартира згідно заповіту заповіла позивачці (а.с.20,21). Як вбачається із копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.09.2011 року позивачка отримала у власність 3/4 частки із спадкового майна, а саме: 1/3 частини квартири № 1 на вул. Розумовського 20 в м. Івано-Франківську (а.с.22). Свідоцтво про право спадщини на 1/4 частки спадкового майна видано відповідачу [PERSON] (а.с.38). Як встановлено рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 29.09.2014 року (а.с.42-43), спірна кухня 1-4 площею 10,1 кв.м. належить до квартири [PERSON] та [PERSON], однак вона зайнята [PERSON] Рішенням суду зобовязано [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не чинити [PERSON] та [PERSON] перешкод у користуванні приміщенням кухні-кімнати 1-4 площею 10,1 кв.м., що належить до квартири № 1 та зобовязано їх демонтувати вхід з квартири № 2 у приміщення 1-4 квартири № 1. Рішення набрало законної сили та звернуто до виконання (а.с.44). Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За клопотанням позиваки судом було призначено судову будівельно-технічну експертизу. Згідно висновку експерта № 02/03-15 (а.с.79-88), розподіл квартири № 1 у домоволодінні № 20 на вул. [PERSON] (Розумовського) 20 в м. Івано-Франківську між співвласниками у відповідності до їх часток у майні, зокрема: [PERSON] 5/12, [PERSON] 1/3, [PERSON] 1/4 не можливий. З технічної точки зору виділити в натурі частку [PERSON] можливо тільки за рахунок приміщення 1-4 квартири № 1. За відхилення від ідеальної частки інші співвласники повинні виплатити [PERSON] грошову компенсацію в сумі 34 979 грн. Згідно зі ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Позивачка просить виділити свою частку і тільки за рахунок приміщення 1-4, яке належить до квартири № 1 та рішенням суду власників квартири № 2 зобовязано не чинити перешкод власникам квартири № 1 в користуванні приміщенням 1-4. Враховуючи висновок експерта про неможливість виділу частки, рішення апеляційного суду та вимоги ст. 364 ЦК України, позивачка вправі просити про стягнення грошової компенсації за свою частку у спільній частковій власності у квартирі № 1, однак такої вимоги позивачка не ставить, а просить тільки стягнути грошову компенсацію за відхилення від ідеальних часток. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим. Неподільною є річ, яку piч можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України). Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (ч. 1 ст. 183 ЦК України). Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» визначено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, можливий, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Технічної можливості виділити частку позивачки із квартири № 1 немає, однак позивачка вправі звернутись до відповідачів чи до суду із вимогою про виплату їй вартості частки у спільній частковій власності в квартирі № 1. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивачки є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», ст. ст. 13, 20, 21, 183, 319, 321, 356, 358, 364, 365, 382 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: dismissed