Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-30 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до відповідача, третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування Нововолинської міської ради, про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди та супроводу батька. Свій позов мотивує тим, що перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилась донька - [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. Вказує, відповідач [PERSON] у 2013 році виїхав на заробітки, на сьогоднішній день місце перебування його не відоме, діти повністю перебувають на її утриманні, відповідач у вихованні участі не приймає і матеріально не утримує. Зазначає, що у зв'язку з важким матеріальним становищем, відсутністю належних умов для розвитку, відпочинку та лікування дітей, має намір періодично виїжджати за кордон до країн Шенгенської зони та вивозити з собою дітей, однак відповідач не бажає повертатися до України чи звернутися до консульської установи для надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон не дає. Просить суд дати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон дітей без згоди батька за межі України до країн Шенгенської зони: Австрія, Бельгія, Угорщина, Німеччина (без Бюзінгена-Верхньому-Рейні), Греція (без Афона), Данія (без Гренландії і Фарерських островів), Ісландія, Іспанія, Італія (без Анклава Левігно), Латвія, Литва, Ліхтенштейн, Люксембург, Мальта, Нідерланди (Голландія), Норвегія (без Шпіцбергена і Ведмедячих островів), Польща, Португалія, Словаччина, Словенія, Фінляндія, Франція, Чехія, Швейцарія, Швеція, Естонія, а також країн Білорусії, Російської Федерації, Єгипту, Туреччини, Грузії, Болгарії, Кіпру, Чорногорії, ОАЕ, США, Хорватії, Тайланду, Албанії, Індії, Танзанії, Великобританії, Домінікани, Мальдів, Ірландії, В'єтнаму, Індонезії, Ізраїлю з метою відпочинку та оздоровлення на строк до досягнення ними 16-ти річного віку та дозволити їй без згоди батька оформляти документи для тимчасового виїзду та супроводу дітей за межі України до країн Шенгенської зони на строк до досягнення дітьми 16 -ти річного віку. Представник позивача в судовому засіданні позов та уточненні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча завчасно і належним чином був повідомлений про місце і час розгляду справи. Представник третьої особи, відділу опіки і піклування Нововолинської міської ради в судове засідання не з'явилась, хоча завчасно і належним чином був повідомлений про місце і час розгляду справи. З погодженням представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, в якому в них народилась донька - [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO] (а.с.4-6). Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Стаття 152 СК України передбачає гарантоване право дитини на належне батьківське виховання. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 2 ст.155 СК України). Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, право на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33). У п.3, підп.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, в тому числі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, виходячи з аналізу зазначених норм права, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може мати місце за рішенням суду лише у випадку відсутності згоди одного з батьків. Крім того, в рішенні суду повинно бути обов'язково зазначено державу прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З пояснень представника позивача встановлено, що позивачу не відомо де знаходиться відповідач, для встановлення місця перебування останнього вона у відповідні органи не зверталася. Крім того, всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України ні позивач, ні її представник не надали суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про відмову відповідача надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України для відпочинку та оздоровлення. Разом з тим, позивач всупереч чинному законодавству не зазначила часового проміжку перебування дітей у державах Шенгенської зони та інших країнах, що суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди та супроводу батька - відмовити за необґрунтованістю. На підставі ст. 141 СК України, ст. 313 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Постанови Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року,

Outcome: dismissed