Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», у якому прохає суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір кредиту №074/170-ААФ03.16-2 від 06 листопада 2007 року, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк». Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви позивач посилається на наступні обставини: позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб 03 серпня 2001 року. 06 листопада 2007 року між відповідачем [PERSON] та відповідачем ПАТ «Укрсоцбанк» (надалі Банк) було укладено кредитний договір №074/170-ААФ03.16-2 згідно якого Банк надав позичальнику [PERSON] у користування на умовах повернення, строковості платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 31398 Дол.США. Кредти було отримано для придбання автомобіля, який використовувався в інтересах сім'ї. На підставі ч.4 ст. 65 Сімейного кодексу України укладений одним з подружжя договір створює обов'язки для другого з подружжя, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім'ї. Згідно із ст. 73 Сімейного кодексу України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Відтак оспорюваний договір кредиту створює обов'язки для позивача незважаючи на ту обставину, що був укладений без її згоди. Укладення кредитного договору без отримання на те згоди позивача суперечить нормам ст. 65 СК України, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Крім цього, у обґрунтування позову позивач посилається також на ту обставину, що при укладенні оспорюваного Договору кредиту, Банк, як кредитор, не надав Позичальнику, як споживачу фінансових послуг, в письмовій формі інформацію про умови кредитування, орієнтовану сукупну вартість кредиту, у тому числі про суму та валюту кредиту, а також про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язання за кредитним договором несе споживач, що на думку позивача свідчить про невідповідність оскаржуваного договору вимогам ст. 203 ЦК України. Будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності та за відсутності її представника. Представник ПАТ «Укрсоцбанк» будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, подав суду письмові заперечення на позовну заяву. Заперечуючи позов покликається на наступні обставини: оспорюваний позивачем кредитний договір не є правочином щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а тому отримання згоди позивача [PERSON] на укладення кредитного договору у відповідності до положення статті 65 Сімейного кодексу Українии не є обов'язковою. Крім того, позивачем [PERSON] у день укладення кредитного договору №074/170-ААФ03.16-2 від 06 листопада 2007 року, а також 06 лютого 2008 року було подано заяви керуючому Волинської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» та приватному нотаріусу Ковельського міського нотаріального округу Козоріз Н.С. про згоду на передачу в заставу банку транспортних засобів, які є спільною сумісною власністю подружжя на забезпечення кредитного договору. Згідно поданих заяв умови кредитного договору позивачеві відомі. Крім того, покликається на преюдиційне значення рішення Ковельського міськрайонного суду від 24 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору недійсним. Будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ст.ст. 74, 76 ЦПК України відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Представник третої особи без самостійних вимог на стороні відповідача ВДВС Ковельського міськрайонного управління юстиції в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Суд ухвалює рішення за відсутності сторін. Дослідивши письмові докази суд дійшов висновку, що позов безпідставний і задоволенню не підлягає. Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов'язання, а саме: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У ході судового розгляду встановлено, що 06 листопада 2007 року між відповідачем [PERSON] та відповідачем ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір №074/170-ААФ03.16-2 згідно якого Банк надав позичальнику [PERSON] у користування на умовах повернення, строковості платності та цільвого характеру використання грошові кошти в сумі 31398 Дол.США з кінцевим терміном повернення 05 листопада 2014 року. Кредит було отримано для придбання автомобіля, який використовувався в інтересах сім'ї. Вказана обставина доводиться даними кредитного договору №074/170-ААФ03.16-2 від 06 листопада 2007 року. (а.с.11-16). Згідно п.3.3.7 Договору, позичальник зобов'язався своєчасно та у повному обсязі погашати Ануїтетні платежі та можливу неустойку в термін, визначений в п.1.1.1. Договору Позичальником [PERSON] зобов'язання за кредитним договором не виконані. Даними свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 03 серпня 2001 року та свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 14 лютого 2012 року доводиться та обставина, що позивач [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 03 серпня 2001 року. (а.с.9,10). Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Звертаючись з позовом до суду позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що згоди на укладення оспорюваного кредитного договору не давала, у той же час у позовній заяві визнала ту обставину, що кредит було отримано для придбання автомобіля, який використовувався в інтересах сім'ї. Однак, копіями заяв, поданих представником відповідача на заперечення позову, доводиться та обставина, що позивачем [PERSON] у день укладення кредитного договору №074/170-ААФ03.16-2 від 06 листопада 2007 року, а також 06 лютого 2008 року було подано заяви керуючому Волинської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» та приватному нотаріусу Ковельського міського нотаріального округу Козоріз Н.С. про згоду на передачу в заставу банку транспортних засобів, які є спільною сумісною власністю подружжя на забезпечення кредитного договору. Згідно поданих заяв умови кредитного договору позивачеві відомі. Стаття 65 СК України передбачає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Отже, положення ст. 65 СК України регулюють відносини щодо розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту. Згода одного із подружжя на укладення кредитного договору не має правового значення, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Таким чином, договори кредиту не є угодами щодо розпорядження спільним майном подружжя, яка потребує письмової згоди іншого з подружжя, а тому укладаючи спірний кредитний договір відповідачі, як сторони договору не порушили вимоги ст. 65 СК України. На підтвердження наявності обставин, які тягнуть за собою визнання недійсни кредитного договору, позивач, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надала суду жодних належних та допустимих доказів недотримання вимог закону при укладенні кредитного договору, що давали б підстави для визнання такого договору недійсним. Посилання позивача, як на підставу визнання кредитного договору недійним на положення Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема на ту обставину, що під час укладання даних договорів банком були порушенні права відповідача [PERSON], як позичальника - споживача кредитної послуги, оскільки банк надав йому не повну інформацію про умови кредитування, орієнтовану сукупну вартість кредиту, а тому допустив дискримінацію кредитних умов та ставок,не може бути взято до уваги, оскільки застосування цього Закону можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедуру виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, регулювання яких передбачено положеннями ЦК України та спеціальним законодавством у системі кредитування. Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно ч.2 ст.1056 ЦК України позичальник має право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до вставленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом, а згідно п.6 ст.11 України «Про захист прав споживачів» позичальник мав право протягом чотирнадцяти днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин. Проте, [PERSON], не скористався цим правом, що свідчить про те, що він погоджувався з усіма умовами договору та не вважав їх такими, що порушують його інтереси або є несправедливими. Крім цього, згідно ст. 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази суду або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Сторони до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті, зобов'язані повідомити суд про всі відомі їм рішення судів, що стосуються предмету спору, а також про всі відомі їм незавершені судові провадження, що стосуються предмету спору. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 24 лютого 2016 року у цивільній справі №159/5419/15-ц, провадження №2/159/241/16 у позові [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору №074/170-ААФ03.16-2 від 06.11.2007 року недійсним (підставами визнання договору недійсним зазначено невиконання Банком положень Закону України «Про захист пав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту) у задоволенні позову відмовлено повністю. Відтак, оскільки позивачем не подано суду жодних належних та допустимих доказів недотримання вимог закону при укладенні кредитного договору, що давали б підстави для визнання такого договору недійсним, у позові слід відмовити повністю. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed