Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

Позивач звернулась 07.06.2016 року до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» та просила визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №11083242000 від 24.11.2006 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», назву якого змінено на ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] В обґрунтування позову зазначено, що 24.11.2006 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання споживчого кредиту №11083242000, згідно умов якого банк мав надати позичальнику кредит однією сумою у розмірі 60\~600 дол. США на споживчі цілі строком на 252 місяці зі сплатою 11,3% річних. Позивач вважає, що вказаний кредитний договір є недійсним, оскільки при укладенні спірного договору відповідач свідомо та навмисно ввів його в оману щодо істотної умови кредитного договору його ціани, а саме абсолютне значення подорожчання кредиту. Позивач зазначає, що отримано було споживчий кредит, тому на дані правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів». Так, всупереч вимогам закону відповідачем не була надана позивачу у письмовій формі інформація про умови кредитування. Вказує, що реальна відсоткова процентна ставка за користування кредитом більша ніж задекларована 11,3% і якби він знав сукупну вартість кредиту, то відмовився б від його укладення. Тому, вважає кредитний договір недійсним і тому позивач звернувся до суду. Ухвалою суду від 09.06.2016 року позовна заява залишена без руху. Після усунення недоліків позову, ухвалою суду від 08.07.2016 року провадження у справі відкрите. До суду 12.12.2016 року надійшли заперечення на позовну заяву від представника АТ «УкрСиббанк» [PERSON], згідно яких просив відмовити у задоволенні позову, оскільки всі умови кредитного договору було узгоджено і позивач підписала кредитний договір. Ухвалою суду від 14.09.2017 року частково задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та витребувано від ПАТ «УкрСиббанк» кредитну справу, положення про порядок видачі валютного кредиту та Типові умови споживчого кредиту. На підставі розпорядження керівника апарату суду №2354/18 від 24.04.2018 року по справі проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. Справа надійшла до провадження судді Бондаря В.Я. та ухвалою суду від 02.05.2018 року прийнята до провадження та призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 15.06.2018 року. У підготовче засідання 15.06.2018 року сторони не зявились. Протокольною ухвалою від 07.08.2018 року постановлено повторно направити ухвалу про витребування доказів, оскільки не було надано всіх витребуваних доказів. За результатами підготовчого засідання 31.10.2018 року протокольною ухвалою постановлено підготовче провадження закрити, справу призначити до розгляду по суті на 20.11.2018 року. У судовому засіданні 20.11.2018 року представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила задовольнити. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши та дослідивши докази в їх сукупності, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 14.11.2006 року [PERSON] подала до АКІБ «УкрСиббанк» заявку, якою просила надати їй кредит у розмірі 60\~600 доларів США для придбання квартири за адресою: [ADDRESS]. 24.11.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту №11083242000, відповідно до умов якого банк зобовязався надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобовязався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в іноземній валюті в сумі 60\~600 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених договором. Того ж дня, 24.11.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір. Вказаний Договір про надання споживчого кредиту №11083242000 підписаний позивачем. Як вбачається із вищезазначеного договору, між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, про що свідчать підписи обох сторін у договорі. Даним договором чітко визначені зобов'язання сторін. Відтак, пунктом 9.2 Договору зазначено, що Позичальник повністю розуміє всі умови цього договору, права та обовязки за цим договором і погоджується з ним. Також пунктом 10.13 Договору визначено, що підписання даного Договору позичальником свідчить про те, що: - всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; - перед підписанням даного Договору Позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства , зокрема п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Як вбачається з умов кредитного договору, ПАТ «УкрСиббанк» надало позичальнику кошти на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». У справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Згідно із ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги вказує на те, що працівниками банку не було роз'яснено її інформацію про кредитування та не було надано інформації у письмову вигляді, як передбачено Законом України «Про захист прав споживачів», проте, підпис позивача під договором свідчить про її ознайомлення з усіма його умовами, правами та обов'язками, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Частиною 1 ст. 638 ЦПК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підпис позивача під договором свідчить про його ознайомлення з усіма його умовами, правами та обов'язками, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України. Посилання позивача на те, що йому не було надано інформації у письмовому вигляді про умови кредитування та не було проведено переддоговірної роботи, що вплинуло на формування волі позивача щодо укладення кредитного договору не знайшли свого підтвердження в наданих сторонами доказах, оскільки, позивач підписав Договір про надання споживчого кредиту, а отже погодилася з його умовами, де чітко визначені зобов'язання сторін. Частиною 3 ст. 12 ЦК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом із тим, судом не встановлено жодних обставин, які б свідчили про порушення прав позивача вказаними пунктами договору. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 629 ЦК України передбачено обов'язковість договору до виконання сторонами, а за приписами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Крім того, пунктом 1.3.1 Договору про надання споживчого кредиту №11083242000 передбачено, що за використання кредитних коштів у межах установленого строку кредитування процентна ставка встановлюється у розмірі 11,3% річних. Зміну розміру відсоткової ставки або ж нарахування відсотків у більшому розмірі позивачем доведено не було. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду із вимогами про визнання оспорюваного договору недійсними позивач повинна була довести ті обставини на які посилається у позовній заяві, підтвердити їх належними та допустимими доказами. Матеріалами справи не підтверджуються посилання позивача на підстави недійсності договору, тож вимоги [PERSON] є необґрунтованими, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed