Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-15 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів на її користь на утримання сина - [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 4000 гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та стягнення 1% неустойки від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Свої позовні вимоги вона обґрунтовує тим, що з 17 травня 2013 року по 03 липня 2015 року вони з відповідачем перебували у шлюбі, від якого вони мають неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 28.07.2014 р. було присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1\\4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму доходів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 28.07.2015 р. і до досягнення дитиною повноліття. Позивач посилається на те, що сума сплачуваних відповідачем аліментів не є достатньою для належного та повноцінного утримання неповнолітнього сина. [PERSON] зазначає, що на даний час вона перебуває в шлюбі з [PERSON], від якого вони мають доньку [PERSON], [INFO], та який приймає активну участь в утриманні їхнього з відповідачем сина. Як зазначає позивач, [PERSON] не бажає надавити матеріальну допомогу на утримання дитини, в зв»язку з чим вона просить вирішити питання про збільшення розміру аліментів в судовому порядку, змінити спосіб стягнення аліментів, шляхом їх стягнення у фіксованій сумі. . В ході розгляду справи позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила суд щомісячно стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 4000 гривень, до досягнення ним повноліття, та стягнути з відповідача на її користь неустойку в розмірі 1% від суми несплачених аліментів. Відповідач в судовому засіданні проти позовних вимог та викладених позивачем обставин заперечив у повному обсязі. [PERSON] зазначив, що на даний час у нього є інша сім»я, він має на утриманні малолітню дитину, а тому сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі не має можливості з врахуванням його доходів. Крім того, відповідач вказав на створення позивачем перешкод у спілкуванні з сином. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В судовому засіданні достовірно встановлено, що з 17 травня 2015 р. сторони перебували у шлюбі, який зареєстровано Вівдділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м.Києві, про що складено актовий запис № 498. Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 23 червня 2015 року шлюб між ними було розірвано. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Неповнолітня дитина на час розгляду справи проживає з матір'ю. Сторони окремо проживають, спільне господарство не ведуть. Кожен із сторін має іншу сім»ю. Відповідно до рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 19.12.2008 р., присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1\\4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму доходів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 28.07.2015 р. і до досягнення дитиною повноліття. Згідно з ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров»я когось із них та в інших, передбачених Сімейним кодексом України випадках. Судом встановлено, що на момент винесення Голосіївським районним судом м.Києва рішення відповідач працював на посаді інженера-програміста 1 категорії у Відокремленому підрозділі Вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський ДТГО «Південно-західна залізниця». Відповідно до наданої відповідачем довідки, з 22.09.2016 р. останній працює у ТОВ «Давидівський Дар» на посаді інженера з ефективного використання техніки. Середньомісячний заробіток [PERSON] складає 2 793,35 гривень. Тобто розмір доходів платника аліментів не збільшився, оскільки доказів на підтвердження зазначених обставин матеріали справи не містять. Відомості про погіршення стану здоров»я позивача з моменту ухвалення рішення про стягнення аліментів та до розгляду даної справи суду не надано. Крім того, судом встановлено, що на утриманні відповідача перебуває ще одна неповнолітня дитини, [PERSON], [INFO]. Позивач ні при зверненні до суду, ні в ході розгляду справи не надала суду належних доказів на підтвердження наявності підстав для зміни розміру аліментів. Матеріали справи не містять доказів щодо витрат, які позивач несе на утримання неповнолітнього сина. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що підстави, визначені ст.192 Сімейного кодексу України для збільшення розміру аліментів та зміни способу їх стягнення, у даній справі не встановлені, в зв»язку з чим позов в цій частині не підлягає задоволенню. Крім того, не підлягають задоволенню і вимоги позивача про стягнення неустойки від суми несплачених аліментів, виходячи з наступного. На підставі ст.196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року роз»яснено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначеної ст.196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст.197 СК умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. Звертаючись до суду, позивач просить стягнути з відповідача неустойку в розмірі 1% від суми не сплачених аліментів, однак відповідний розрахунок на підтвердження пред'явлених вимог не надає, не надає доказів на підтвердження наявності заборгованості, суми зазначеної заборгованості, тощо, в зв»язку з чим позовні вимоги на даній стадії не підлягають задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підстав ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed