Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з зазначеним позовом та просила виселити відповідача з належної їй на підставі договору купівлі-продажу від 23.05.1990 р. частини житлового будинку [ADDRESS], посилаючись на те, що вона перешкоджає їй користуватись та розпоряджатись належним їй майном. Зазначила, що у квітні 1991 року одружилась з сином відповідачки [PERSON], який був військовослужбовцем, та невдовзі виїхала разом з ним за місцем служби у Вірменію. Перебуваючи у родинних стосунках з відповідачкою, уклала з нею усний договір, за яким надала їй право користуватись належною їй частиною житлового будинку, а відповідач зобов'язалась утримувати житло в належному стані, сплачувати комунальні платежі та звільнити його на першу вимогу власника. Після розірвання у 2003 році шлюбу неодноразово вимагала у відповідачки звільнити житло, однак та відмовлялась. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов, посилаючись на наведені у ньому обставини. Пояснив, що письмової угоди з відповідачкою не укладалось, а усна угода про безоплатну оренду житла ґрунтувалась на родинних стосунках як з матір'ю чоловіка. Вимогу звільнити будинок пояснив єдиною причиною - припинення родинних стосунків з відповідачкою після розірвання шлюбу з її сином. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] позов не визнав, вважаючи його необґрунтованим. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали даної справи та цивільної справи №2-1692 за 2010 рік за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частини будинку недійсним, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, з урахуванням такого. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог на підставі наданих сторонами доказів. Згідно з ч.3 ст.10, ч.1 ст.60, ч.1 ст.61 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню не підлягають. З договору купівлі-продажу від 23.05.1990 року, посвідченого державним нотаріусом Першої білоцерківської міської нотаріальної контори 23.05.1990 р. за реєстровим номером 1-4381, та свідоцтва про переміну імені від 29.04.2008 р. судом встановлено, що позивач купила, а відповідач продала 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] Київської області. Зі свідоцтва про одруження серії [NUMBER], виданого відділом РАГС Білоцерківського МУЮ Київської області та свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого відділом ЗАГС Володарського району Ніжегородської області, а також пояснень сторін судом встановлено, що позивач з 19.04.1991 року по 04.04.2003 року перебувала у шлюбі з сином відповідача [PERSON] Сторонами не заперечується, що після продажу будинку відповідач за згодою позивача залишилась проживати у належній позивачеві частині будинку, користувалась житлом за призначенням, утримувала у належному стані. Обгрунтовуючи позов, позивач послався на укладення між сторонами усного договору безоплатного найму житлового приміщення. Однак, за змістом ст.ст.43,44,46, 277 ЦК УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, договір найму житлового приміщення мав укладатись у письмовій формі; недотримання простої письмової форми договору позбавляло сторони у випадку спору посилатись на будь-які докази, окрім письмових. Натомість будь-яких письмових доказів на підтвердження укладення з відповідачкою договору найму житлового приміщення позивач суду не надав. Як пояснив представник позивача, після виїзду [PERSON] у 1991 році за місцем служби чоловіка відповідач залишилась проживати у будинку як член її сім'ї, і єдиною причиною виселення відповідача стало припинення родинних стосунків між сторонами. Відповідно до ч.4 ст. 9, ч.1 ст.109 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ч.ч.2,3 ст.64, ч.4 ст.156, ЖК України, мати чоловіка належить до членів сім'ї власника; припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишнього члена його сім'ї права користування займаним приміщенням. За змістом ст.116, ст.157 ЖК України, члена сім'ї власника жилого будинку, у тому числі, колишнього, може бути виселено у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу, зокрема, якщо він систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними; без надання іншого жилого приміщення виселяються також особи, які самоправно зайняли жиле приміщення. Як встановлено судом, відповідач користувалась належною позивачці частиною будинку за згодою останньої. Доказів того, що відповідач використовувала житло не за призначенням, чи не ремонтувала його або не утримувала його та прибудинкову територію у належному стані, чи систематичним порушенням правил соціального співжиття робила неможливим для інших проживання з нею в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, позивач суду не надав, як не надав і доказів на підтвердження самовільного зайняття нею житлового приміщення. З урахуванням наведених норм та встановлених обставин суд вважає, що позивач не довів наявності передбачених законом підстав для виселення відповідача з належної їй частини житлового будинку, а тому у задоволенні позову відмовляє. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed