Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому зазначила, що з 5.09.2009 року по 29 січня 2016 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який в даний час проживає із нею та знаходиться на її утриманні. Бажає повезти дитину на відпочинок за кордон з метою оздоровлення, розширення кругозору дитини, ознайомлення з культурою інших народів. На даний час вона одружилась з іншим чоловіком та взяла його прізвище. Нинішній чоловік є громадянином Російської Федерації, тому вона майже кожен місяць їздить до нього та кожного разу брати дозвіл на вивіз дитини не має змоги, та й не завжди може отримати згоду на такі поїздки у відповідача. Рішенням суду просить надати дозвіл дитині [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] на тимчасові неоднарозові поїздки за межі держави Україна до держави Російська Федерація разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , яка буде забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та повернення в Україну свого сина [PERSON] , без згоди та супроводу батька [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , на строк з дня набрання чинності рішенням суду по 14.05.2022 року. Представник позивача [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Зазначила, що позовні вимоги підтримує і просить їх задоволити (а.с.96). Відповідач також подав заяву про розгляд справи в його відсутності, в якій заперечив проти задоволення позову, вказавши, що регулярно надавав дозволи на виїзд дитини на літній відпочинок за межі України. В черговий раз, [PERSON] , скориставшись наданим дозволом по закінченню його дії дитину на територію України не повернула і сама не повернулась. У зв`язку з неявкою сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони від подружнього життя мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 02.09.2010 року. Після розірвання шлюбу дитина проживає разом із матір`ю. Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Позивач в обгрунтування позовних вимог зазначила, що кожного місяця їздить до чоловіка, який проживає за межами України, та не має змоги кожного разу брати дозвіл на вивіз дитини, а також не завжди може отримати на такі поїздки згоду відповідача, тому просила надати багаторазовий дозвіл на виїзд дитини з дня набрання рішенням чинності по 14.05.2022 року. Згідно ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням цього Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та статей 141, 153, 157 СК України. Враховуючи те, що існує визначений порядок надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, передбачений Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», що регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини із визначенням його початку і закінчення, тому заявлені позовні вимоги не узгоджуються із положеннями названого Закону, що є підставою для відмови в позові. Такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного суду, викладеною у постанові від 23.04.2018 року у цивільній справі №705/2898/17 .

Outcome: dismissed