Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, позовні вимоги у встановленому законом порядку уточнила, в кінцевому просить ухвалити рішення, яким надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON], [INFO], за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька до досягнення нею 16-річного віку, у країни ЄС та Канаду для короткотермінових поїздок. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в період з 04.05.2001 по 01.04.2013р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо. Відповідач безпідставно ухиляється від надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини із нею за кордон, у зв'язку з чим отримати від нього нотаріально посвідчену згоду на виїзд дочки за кордон є неможливим. Дитина відвідує Школу мистецтв №10, а також займається у танцювальному гуртку «Тріумф», тож дитячі колективи регулярно виїжджають за кордон на змагання та конкурси. Позиція батька шкодить інтересам дочки та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток їх особистості, вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. В судовому засіданні позивач позов підтримала із аналогічних викладених у позовній заяві підстав. Просить такий зодоволити. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву або клопотання про відкладення розгляду справи не подав. Враховуючи представлені докази, суд вважає можливим розглянути справу у його відсутності та ухвалити заочне рішення, проти чого позивач не заперечила. Представник третьої особи в судовому засіданні позовну заяву підтримала, вважає що така відповідає інтересам дитини, однак просила визначити строк на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України терміном два роки. Оглянувши матеріали справи, заслухавши думку учасників процесу, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з таких мотивів. Судом встановлено, що сторони в період з 04.05.2001 по 01.04.2013р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Сихівського районного суду м. Львова розірвано. (а.с. 6, 8) У сторін є малолітня дочка [PERSON], [INFO], що стверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 7), яка зареєстрована та проживає за місцем реєстрації та фактичного проживання позивача. (а.с. 9) Як вбачається із довідки №171 від 12.12.2017р. (а.с. 14) Державної дитячої школи мистецтв №10, дитина [PERSON] навчається у вказаній школі у 4 класі відділу фортепіано, крім того являється учасницею дитячого хорового колективу «Пролісок» (а.с. 15-18) Також до матеріалів справи долучено копії запрошень від Міського центру культури м. Тересполь, Республіки Польща для участі у міжнародному фестивалі коляди (а.с. 16-18), де в списку запрошених учасників дитячого хорового колективу «Пролісок» числиться і [PERSON]. Однак за відсутності дозволу на виїзд від батька, дитина втратила можливість виступити за кордоном, оскільки такий мав відбутись 27-28 січня 2018року. Крім того, слід врахувати, що, згідно представленої суду медичної довідки від 30.01.2018р., неповнолітня дочка сторін [PERSON] у зв'язку зі схильністю до простудних захворювань потребує оздоровлення в умовах теплого морського клімату. При цьому суд надає віри позивачу про спроможність її забезпечити оздоровлення дитини за межами України у кращих умовах, де екологічно чистіше навколишнє середовище, що безперечно в інтересах дитини. З долученої до матеріалів справи копії розрахунку заборгованості, вбачається що відповідач має заборгованість по оплаті аліментів станом на 01.09.2017р. в розмірі 28250 грн. (а.с. 10) Крім того, вироком Сихівського районного суду м. Львова від 21.12.2017р. [PERSON] визнано винним за ч. 1 ст. 164 КК України, оскільки вчинив злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів), та призначено покарання у виді вісімдесяти годин громадських робіт. (а.с. 13) Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Таким чином, в пункті 4 Правил зазначається про конкретну державу прямування та конкретний період часу перебування у цій державі, тобто йдеться про разову поїздку. При цьому згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. За цих обставин, суд приходить до висновку, що чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Приймається до уваги те, що встановленим є неодноразові звернення до відповідача з проханнями про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Однак відповідач такої згоди не дав. На думку суду, лише наявність неприязних відносин з позивачем, як колишньою дружиною, є підставою для відмови у наданні згоди на тимчасові виїзди дитини за кордон. Інших вагомих доказів відмови відповідач суду не представив і такі не здобуто при розгляді справи по суті. Разом із тим, суд виходить із презумпції правомірної поведінки особи, й, ухвалюючи рішення у справі, не може ґрунтуватися на припущеннях вчинення протиправних дій позивачем у майбутньому. Тим більше, що жодних фактичних даних в підтвердження намірів позивача змінити місце проживання дитини суду не надано. Не може бути визнано підтвердженням таких намірів виїзд дитини з дитячими колективами на виступи за кордон. При цьому судом позивачу було роз'яснено тимчасовий характер дозволу на виїзд дитини за кордон, надання якого вона просить у позовній заяві, а також правові наслідки його порушення згідно чинного законодавства України та міжнародно-правових актів, стороною яких є наша держава. Позивач пояснила, що вона жодним чином не має наміру виїжджати з дитиною на постійне місце проживання за кордон, усвідомлює тимчасовий характер дозволу на виїзд дочки за кордон, що порушення обов'язку повернення дитини до України відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року кваліфікується як викрадення дитини із відповідними правовими наслідками у вигляді застосування міжнародно-правих засобів повернення дитини до місця її постійного проживання. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Таким чином, перешкод для виїзду дитини за кордон у супроводі уповноважених осіб в судовому засіданні не встановлено, а цілі виїзду за кордон з метою участі у змаганнях та конкурсах, а також забезпечення можливості вивчення іноземної мови у відповідному мовному середовищі відповідають меті забезпечення всебічного та гармонійного розвитку дитини. Вирішуючи спір, суд приймає до уваги, що у відповідності до ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право покинути будь-яку країну, включаючи й свою власну, і повертатися у свою країну. Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Оскільки перешкод для виїзду дитини за кордон у супроводі уповноважених осіб в судовому засіданні не встановлено, та приймаючи до уваги, що цілі виїзду за кордон відповідають меті забезпечення всебічного та гармонійного розвитку дитини, а їх батько не дає згоду на виїзд дочки за кордон, чим порушує її конституційні права на свободу пересування, також враховуючи інтереси дитини, яка навчається у школі, суд вважає за необхідне надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON], [INFO], за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька у країни ЄС та Канаду для короткотермінових поїздок однак, у період з часу набрання законної сили рішенням суду терміном на два роки, що не буде суперечитиме освітнім цілям виховання дитини. При цьому, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати по справі в розмірі 704,80 гривень.

Outcome: partial