Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила визнати квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], спільною сумісною власністю позивача та відповідача; визнати за позивачем право власності на ? частину квартири, розташовану за адресою: [ADDRESS]; визнати за відповідачем право власності на ? частину квартири, розташовану за вищевказаною адресою.В обґрунтування позову зазначила, що 23 червня 2012 року між сторонами був зареєстрований шлюб. Під час шлюбу сторонами 08 жовтня 2012 року було набуто у спільну сумісну власність квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Однак, правовстановлюючі документи на спірне майно оформлені на відповідача, шлюбний договір між сторонами не укладався. На даний час сторони мають намір розлучитися, тому позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 20 липня 2017 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на ? частину квартирив частині визнання за [PERSON] права власності на ? частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], повернуто позивачу на підставі ч.2 ст.121 ЦПК України(а.с.16). Позивач, належним чином та завчасно сповіщена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилась. До початку судового засідання надала суду письмову заяву про слухання справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач, належним чином та завчасно сповіщений про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився. До початку судового засідання надав суду письмову заяву, згідно якої позовні вимоги визнав та проти їх задоволення не заперечував, просив розглянути справу у його відсутності. На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини. 23 червня 2012 року сторони зареєстрували шлюб (а.с.9). У період шлюбу відповідач придбав квартиру №49, що розташована в м.Дніпропетровську по вул. Макарова в будинку №1а, що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна від 08 жовтня 2012 року (а.с.5-8). Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного. За ст. 60 Сімейного кодексу, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст.70 СК України. Зі змісту ч.1 ст.70 СК України вбачається, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що між сторонами шлюбний договір не укладався. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що предявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно зі\~ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved