Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи підставність позову таким. 04 червня 1998 року вони з відповідачем уклали шлюб, який зареєстровано виконавчим комітетом Лукашівської сільської ради, Липовецького району, Вінницької області, та зроблено актовий запис № 4. Вони мають двоє спільних дітей: дочку - [PERSON], [INFO]; дочку - [PERSON], [INFO]. Позивач в позові вказує, що в силу різних характерів він та відповідач не могли порозумітись, між ними постійно виникали непорозуміння при вирішенні будь яких питань життя сімї. Наведене призвело до того, що вони більш трьох років тому припинили спільне проживання, шлюбних відносин не підтримують, господарства спільно не ведуть, дітей разом не виховують. У позивача склалась сім позивача склалась сімя з іншою жінкою, з якою він бажає узаконити стосунки. Позивач вважає, що їх шлюб існує лише формально, а його збереження суперечить його інтересам та інтересам сімї в цілому, що є підставою для його припинення, тому просив суд шлюб розірвати. Позивач в судове засідання не з'явився, в позовній заяві наявне клопотання, в якому він просив суд розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідач в судове засідання не з'явилась, в заяві, яку направила в адресу суду зазначила, що позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити, а розгляд справи проводити за її відсутності. Ураховуючи те, що сторони скористались наданими їм ч.2 ст.158 ЦПК України правами, відтак суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів, в загальному порядку. Суд, вивчивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про таке. Зі змісту ст. 3 СК України вбачається, що сім'я є первинним та основним осередком суспільства та створюється на підставі шлюбу. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній (ч.ч.1, 3 ст.55 СК України). Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано 04.06.1998 року, який зареєстровано виконавчим комітетом Лукашівської сільської ради, Липовецького району, Вінницької області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 4 та видано свідоцтво про одруження серія 1-АМ № 011457 ( а. с. 4). Подружжя має двоє дітей: дочку - [PERSON], [INFO]; дочку - [PERSON], [INFO]. Суд враховує, що сім'я є добровільним союзом двох людей, примушування подружжя до збереження шлюбу є неприпустимим. Сторонами спору визнавалось, що спільно вони не проживають біля трьох років однією сімєю. Вказана обставина підтверджена довідкою органу місцевого самоврядування від 09.06.2016 року за №02-31/233, відповідно до якої констатовано, що [PERSON] не проживає у шлюбі із [PERSON] з 2013 року. Позивач проживає з іншою жінкою [PERSON], з якою бажає узаконити стосунки, про що остання підтвердила суду, надавши заяву відповідного змісту. Відповідач вказаних обставин не заперечила у заяві, що направила до суду, згодна на розірвання шлюбу. Наведене свідчить про те, що сім'я розпалась, шлюб між сторонами існує формально, відтак суд вважає, що збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін та їх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин, суд вважає, що позов слід задовольнити. Крім цього, підлягає до задоволення й вимога відповідача про залишення їй для подальшого іменування прізвище набутого, в зв'язку із реєстрацією шлюбу, оскільки це відповідає положенням ст.113 СК України. В позові позивач просить суд не стягувати з відповідача понесені ним судові витрати. Правилами ст.79, 88 ЦПК України визначено види судових витрат та загальне правило розподілу витрат, яке полягає в тому, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У той же час право на стягнення таких судових витрат залежить від особи на чию користь їх присуджено шляхом використання права на звернення до виконання рішення в цій частині та видачу виконавчого листа. За таких обставин, суд з відповідача на користь позивача присуджує до стягнення понесені ним та документально підтверджені судові витрати у виді судового збору. На підставі ст.3, 24, 56, 104, 105, 110, 112, 113 СК України,

Outcome: approved