Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа служба у справах дітей Путильської РДА Чернівецької області про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без надання згоди батька. Вказує, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 23 жовтня 2009 року по 12 лютого 2013 року. Шлюб розірвано на підставі рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 12 лютого 2013 року. Від шлюбу в них народилась дочка [PERSON] , [INFO] . За рішенням суду місце проживання дочки після розлучення визначено разом з нею за адресою: [ADDRESS] . З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, з матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини нічого не сплачує. Зазначає, що відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини [PERSON] за кордон для відпочинку та оздоровлення останньої Водночас, виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Але не зважаючи на це, її колишній чоловік - [PERSON] , безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову не наводить. Вважає, що така позиція відповідача, шкодить інтересам неповнолітньої доньки та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. На підставі викладеного просить суд надати їй дозвіл на виїзд [PERSON] , [INFO] за кордон без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] до повноліття дитини. Дозволити [PERSON] або її офіційному представникові, без згоди батька [PERSON] , оформляти документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої [PERSON] , [INFO] за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення повноліття. Позивачка в судове засідання не з`явилась, від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. В судове засідання відповідач не з`явився, хоча повідомлялася судом про час та місце слухання справи, суд про причини неявки не повідомила. В наслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу в його відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст..280 ЦПК України. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, від нього до суду надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності, при ухваленні рішення просить врахувати інтереси неповнолітньої дитини. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, - ... У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи вразі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Враховуючи те, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, а тому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, позивач в супереч вимогам ст.81 ЦПК України не надала суду докази на підтвердження своїх доводів щодо позовної вимоги. Судом установлено що позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 23 жовтня 2009 року по 12 лютого 2013 року. Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 12 лютого 2013 року, шлюб між сторонами розірвано також стягнуто аліменти з відповідача на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] /а.с.6/. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання від 09.09.2019 року за №190 [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає в [ADDRESS] /а.с.5 /. Суд відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходить з наступного. За змістом частини першої, третьої та четвертої статті 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) виклала наступний висновок. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинутина інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. (частина перша статті 80 ЦПК України). Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України). Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Як видно з матеріалів справи [PERSON] пред`явлена вимога про надання їй дозволу на виїзд [PERSON] , [INFO] за кордон без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] до повноліття дитини. Також просить дозволити їй або її офіційному представникові, без згоди батька [PERSON] , оформляти документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої [PERSON] , [INFO] за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення повноліття, без зазначення країни (країн) та вказівки на конкретні періоди перебування неповнолітньої. Водночас у матеріалах справи відсутні докази конкретної адреси місця майбутнього перебування дитини [PERSON] за межами України, місця оздоровлення дитини чи інших місць та заходів, спрямованих на поліпшення стану здоров`я, розширенню світогляду неповнолітньої [PERSON] , які планує відвідати, їх бронювання, повернення дитини на територію України. Надання дозволу на виїзд дитини [PERSON] , [INFO] за межі України, без зазначення конкретної країни (країн), адреси місця перебування дитини за межами України, не надання доказів яким чином буде здійснено ознайомлення з країнами чи оздоровлення дитини та підтвердження повернення неповнолітньої на територію України створює ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. За обставин не зазначення позивачем конкретної країни (країн) адреси місця перебування неповнолітньої [PERSON] за кордоном та не надання доказів на підтвердження повернення останньої на територію України, виключає можливість встановити обов`язкові обставини відповідності такого дозволу найкращим інтересам дитини. Враховуючи те, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, а тому підстав для стягнення з відповідача сплаченого судового збору немає. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed