Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, де зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] - онук позивача, є зареєстрованим за відповідною адресою, при цьому, у квартирі фактично жодного дня не проживав. Так, постановою Житомирського апеляційного суду від 22.07.2021 року визнано недійсним договір дарування вищезазначеної квартири, що був укладений 30.01.2018 року між позивачем та відповідачем. Вказуючи на те, що у зв`язку з реєстрацією місця проживання відповідача у квартирі право на вільне користування та розпорядження власністю є порушеним, позивач, посилаючись на положення ст. 391 ЦК України, просить визнати особу такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 24.11.2021 року по справі відкрите спрощене позовне провадження без повідомлення сторін. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Вказана обставина підтверджується змістом постанови Житомирського апеляційного суду від 22.07.2021 року по справі № 295/12881/20, згідно з якою визнано недійсним договір дарування квартири, що укладений 30.01.2018 року між [PERSON] та [PERSON] . Серед зареєстрованих за вказаною адресою є відповідач [PERSON] , дата реєстрації 22.06.2018 року. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених\~Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. За положенням ч.1 ст. 6 Закону № 1382-IV громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Частиною 1 статі 156 ЖК України визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. \~ \~ \~ \~З аналізу вищевказаних норм слід дійти висновку, що право на проживання обумовлюється існуванням певних підстав, зокрема належність до члена сім`ї власника (ст. 156 ЖК України); угода між власником та мешканцем (ст. 162 ЖК України), та пов`язане із цим фактичне оселення у помешканні, які є первісними у відношенні до факту реєстрації місця проживання особи. Приймаючи до уваги ту обставину, що відповідач з часу реєстрації місця проживання не оселявся до помешкання, право на його проживання як члена сім`ї власника відповідно до ст.ст. 64, 156 ЖК України або з інших підстав, не виникло. Доказів зворотного відповідачем не надано. Суд приходить до висновку, що права позивача як власника є порушеними, вимога про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням підлягає до задоволення.

Outcome: approved