Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вимогами до [PERSON], які в подальшому уточнила та вказала, що з 31.08.2013 року по 07.04.2016 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу [PERSON] та [PERSON] набули майно. Враховуючи, що шлюб між ними розірвано, шлюбні відносини припинено просила визнати об'єктами спільної сумісної власності подружжя: автомобіль марки «MITSUBISHI PAJERO WAGON» сірого кольору, 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]; садовий (дачний) будинок [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,0416 га призначену для індивідуального садівництва кадастровий номер [NUMBER], Талалаївської сільської ради Ніжинського району садового товариства «Вишенька-2». Розділити спільне майно подружжя, по 1/2 частині кожному, стягнувши з відповідача на її користь компенсацію вартості: 1/2 частини автомобіля марки «MITSUBISHI PAJERO WAGON» сірого кольору, 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] в розмірі 129386, 74 гривень; 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0416 га призначеної для індивідуального садівництва кадастровий номер [NUMBER], Талалаївської сільської ради Ніжинського району садового товариства «Вишенька-2» в розмірі 10891 гривень; 1/2 частини садового (дачного) будинку [ADDRESS] в розмірі 60830,50 гривень; 1/2 частини будівельних матеріалів та ремонтно-будівельних робіт проведених у будинку [ADDRESS] та у господарських будівлях в розмірі 19806,98 гривень. Стягнути з відповідача на її користь судові витрати: сплачений судовий збір, витрати по оплаті судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 4228,80 гривень, витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 25617 гривень. Представник позивача в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги та просила задовольнити з підстав вказаних в заяві про збільшення та уточнення позовних вимог від 21.03.2018 року, врахувавши зменшену вартість спірного автомобіля вказану в звіті, що на а.с. 94-105 т.1 в розмірі 258773,47 гривень та залишення без розгляду вимог про розподіл речей домашнього вжитку. Відповідач та його представник заперечили вимоги позову та пояснили, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі менше трьох років. Спірний автомобіль «MITSUBISHI PAJERO WAGON» сірого кольору, 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] був проданий позивачем відповідачу, а останній відчужив вказаний автомобіль сторонній особі, а отже вказаний автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя, сторін по справі. Садовий (дачний) будинок [ADDRESS] та земельна ділянка для індивідуального садівництва, що біля вказаного будинку також не є об'єктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] зважаючи на те, що земельна ділянка придбана за власні кошти відповідача, а будинок був побудований ним після розірвання шлюбу між сторонами. Єдине, що підлягає розподілу це ремонтні роботи виконані в будинку [ADDRESS] та у господарських будівлях, які слід розділити за висновком експертизи, що міститься в матеріалах справи. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що є головою садового товариства «Вишенька-2» Талалаївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області. Йому відомо, що на території товариства був старий розвалений будинок, який був відновлений. Платежі сплачував [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є сусідом по дачі в садовому товаристві «Вишенька-2» Талалаївської сільської ради, який познайомився з сторонами коли вони придбали земельну ділянку у вказаному садовому товаристві. Йому відомо, що сторони разом доглядали за ділянкою, підрізали дерева, прибирали територію. В 2016 році сторони розлучилися і влітку того ж року відповідач відновив будинок. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач розповідала їй про те, що разом з відповідачем купує дачу. Сторони разом відновили занедбаний будинок і завезли туди меблі, все це було здійснено до весни 2015 року. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що сторони перебували в шлюбі з 2013 року, разом проживали в будинку в с. Липів Ріг Ніжинського району. Позивач розповідала їй, що вона з чоловіком [PERSON], купили дачу на земельній ділянці 4 сотки. На території дачі вона не була. Крім того їй відомо, що в [PERSON] була велика машина. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, його представника, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно паспортних даних на а.с. 29 т.2 позивач змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON]. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 31.08.2013 року (копія свідоцтва про шлюб на а.с. 8 т.1). Заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07.04.2016 року шлюб між сторонами розірвано (копія на а.с. 203-204 т.1). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Згідно п. 22 вищевказаної постанови Пленуму вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Як встановлено судом та підтверджується довідкою Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Ніжина, Ніжинського району та Носівського районів (на правах м. Ніжина) підпорядкованій УДАІ УМВС України в Чернігівській області № 8/7-3251 від 18.09.2015 року (а.с. 93 т.1) спірний автомобіль марки «MITSUBISHI PAJERO WAGON» сірого кольору, 2005 року випуску, кузов № [NUMBER] на підставі довідки-рахунку від 28.08.2013 року та свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] був зареєстрований за [PERSON]. 30.12.2014 року вказаний автомобіль був перереєстрований за [PERSON], за довідкою-рахунком ВІА 936307 від 30.12.2014 року. 04.07.2015 року вказаний автомобіль був перереєстрований за [PERSON], за довідкою-рахунком ААЕ 228632 від 04.07.2015 року. 25.08.2015 року за заявою власника даний автомобіль знятий з обліку для реалізації. 25.08.2015 року вказаний автомобіль був зареєстрований за [PERSON], за довідкою-рахунком ААЕ 229654 від 25.08.2015 року. Тобто спірний автомобіль був набутий сторонами в зареєстрованому шлюбі та відчужений відповідачем в період перебування в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Позивачка заперечувала, що давала згоду на відчуження транспортного засобу відповідачем. Дане твердження не спростовано, тому дане майно, яке визнано судом спільним майном подружжя підлягає розподілу між сторонами відповідно до ст. 65 СК України. В матеріалах справи мається звіт про оцінку транспортного засобу № 655/15 складений 25.08.2015 року (а.с. 94-105 т.1). Вказаний звіт підтверджує, що ринкова вартість автомобіля «MITSUBISHI PAJERO WAGON», ідентифікаційний № [NUMBER] на дату оцінки складає 258773,47 гривень. Враховуючи, що сторони зійшлись на оцінці транспортного засобу визначеній у вказаному звіті поданому відповідачем у справі, що становить 258773,47 гривень, тому суд бере за основу саме таку вартість даного майна. Враховуючи вимоги позивача в частині розподілу транспортного засобу, суд приходить до висновку, що вказана вимоги підлягає задоволенню з огляду на те, що спірний автомобіль придбаний під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, заперечення відповідача з приводу розподілу вказаного транспортного засобу не заслуговують на увагу зважаючи на те, що спірний автомобіль має статус спільного майна подружжя, що підтверджується довідкою про реєстрацію автомобіля. Отже, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування вартості 1/2 частини вартості спірного транспортного засобу згідно його оцінки 258773,47 гривень : 2 = 129386,74 гривень. З приводу розподілу нерухомого майна та земельної ділянки суд приходить до наступних висновків. З копії договору купівлі-продажу земельної ділянки (а.с. 218-221 т.1) вбачається, що 20.04.2015 року [PERSON] придбав земельну ділянку площею 0,0416 га розташовану за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення садівництва. Право власності на вказану земельну ділянку вцілому зареєстровано за [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і т.д. (копії на а.с. 222-224 т.1). Враховуючи, що на час набуття спірної земельної ділянки сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, земельна ділянка площею 0,0416 га призначена для індивідуального садівництва кадастровий номер [NUMBER], Талалаївської сільської ради Ніжинського району садового товариства «Вишенька-2» є об'єктом спільної сумісної власності сторін по справі, як подружжя. З приводу заявлених вимог про компенсацію відповідачем позивачу вартості 1/2 частини спірної земельної ділянки в розмірі 10891 гривень, суд приходить до висновку, що вказана вимога задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Як роз'яснено в постанові Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно ч.4, 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Як встановлено судом заявляючи вказану вимогу позивач не внесла грошову компенсацію вартості 1/2 частини земельної ділянки на депозитний рахунок суду, відповідач категорично відмовився від сплати компенсації за частку земельної ділянки. Висновок експерта з приводу оцінки земельної ділянки в матеріалах справи відсутній. Наданий позивачем звіт про вартість вказаного майна не є належним доказом по справі, так як заперечується відповідачем. В матеріалах справи мається копія будівельного паспорту будівництва садового будинку та господарських будівель в садовому товаристві «Вишенька-2», ділянка [ADDRESS] де забудовником вказаний [PERSON] (а.с. 233-239 т.1). Дата видачі будівельного паспорту - 13.10.2016 року. Тобто після розірвання шлюбу між сторонами. Копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.03.2017 року (а.с. 225 т.1) підтверджується, що декларація про готовність спірного садового будинку до експлуатації серія та номер ЧГ142170121000, видана 12.01.2017 року Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернігівській області. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийнято 20.03.2017 року державним реєстратором виконавчого комітету Ніжинської міської ради. Власником є [PERSON]. Вказаними доказами підтверджується, що право власності на садовий будинок [ADDRESS] набуте відповідачем після розірвання шлюбу з позивачем. Отже вказаний садовий будинок не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, що є сторонами по справі. Отже заявлена вимога про компенсацію вартості 1/2 частини садового (дачного) будинку задоволенню не підлягає, вимога про компенсацію коштів затрачених на будівництво та ремонт спірного будинку, позивачем не заявлялась. З приводу заявленої вимоги про компенсацію вартості 1/2 частини будівельних матеріалів та ремонтно-будівельних робіт проведених у будинку [ADDRESS] та у господарських будівлях в розмірі 19806,98 гривень суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судом, не заперечується сторонами, підтверджується копією технічного паспорту на житловий будинок (копія на а.с. 134-137 т.1), власником житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON]. За час перебування в шлюбі, сторони за спільні кошти, виконали ремонтно- будівельні роботи в будинку, літній кухні, в господарських будівлях. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи Чернігівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 1511/16-24 від 17.11.2016 року (а.с. 176-185 т.1) вартість виконаних ремонтно -будівельних робіт проведених у будинку [ADDRESS], в літній кухні даного господарства, в господарських будівлях та спорудах складає 25599,44 гривень в т.ч. вартість будівельних матеріалів складає 14014,53 гривні. Отже половина вартості виконаних робіт становитиме 25599,44 гривень : 2 =12799,72 гривні. Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача зважаючи на те, що відповідач погодився на таку компенсацію виходячи з висновку експертизи. З огляду на викладене суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вартість судової будівельно-технічної експертизи Чернігівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 1511/16-24 від 17.11.2016 року в розмірі 4228,80 гривень. Факт сплати вказаної суми [PERSON] підтверджується актом, рахунком та квитанцією на а.с. 137-139 т.2. Витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам виходячи з ціни позову 142186,46 х 1% = 1421,86 гривень. Крім того позивачем заявлено вимогу до відповідача про стягнення на її користь витрат на правничу допомогу в розмірі 25617 гривень. Відповідач погодився на компенсацію правничої допомоги отриманої позивачем в розмірі 5000 гривень, вважаючи, що сума заявлена позивачем є занадто завищеною та необґрунтованою. Згідно ст.137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. На підтвердження надання правової допомоги, представником позивача було надано суду: договори про надання правової допомоги від 01.10.2015 року та від 03.01.2018 року, звіт про виконані роботи та квитанцію про сплату коштів адвокату в розмірі 25617 гривень (а.с. 129-135 т.2). В звіті вказаний опис наданих послуг адвокатом [PERSON] позивачу по справі [PERSON], що складається з: вивчення законодавчої бази та судової практики, вивчення документів по справі, усної консультації, здійснення запитів, напрацювання позиції по справі та узгодження позиції по справі з клієнтом, вивчення експертизи по справі, складання заяви про уточнення позовних вимог, участі в судових засіданнях, загальна сума грошових коштів за надані послуги становить 25617 гривень. Так, як вбачається із розрахунку наведеного представником у звіті, вартість одної години праці адвоката визначена у розмірі 1321 гривень. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд, розподіляючи витрати, понесені відповідачем на професійну правничу допомогу, дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи договори про надання правової допомоги від 01.10.2015 року, 03.01.2018 року укладені між [PERSON] та адвокатами [PERSON], [PERSON], звіт про виконані роботи по договорах та квитанція про оплату послуг адвоката в розмірі 25617 гривень, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з відповідача, адже цей розмір має відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. З опису наданих послуг вбачається, що вказані послуги надавались адвокатом зокрема за підготовку правової позиції, здійснення 5 запитів, напрацювання позиції та узгодження позиції з клієнтом, тобто фактично за своєю природою дані послуги не носять у собі надскладний характер виконаної роботи. Тому зазначені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 25617 гривень є завищеними та належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципу розподілу судових витрат. Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 10000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: partial