Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, від уточнення до позовної заяви позивачка відмовилась, просить визнати спільним майном подружжя житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на вул. Б. Лепкого,18, смт. Меденичі Дрогобицького району Львівської області, загальною площею 157,6 кв.м., житловою площею 68,2 кв.м.;Визнати за [PERSON] та [PERSON] по ? ідеальній частині житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на вул. Б. Лепкого,18, смт. Меденичі Дрогобицького району Львівської області, загальною площею 157,6 кв.м., житловою площею 68,2 кв.м.. В обґрунтування вимог покликається на те, що 08.02.1986 року вона уклала шлюб з відповідачем, який був розірваний на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 27.10.2014 року. Після розлучення вони продовжують проживати в житловому будинку, який був побудований ними спільно, однак спільного господарства у них не має. Останнім часом відповідач говорить, що вона живе в його будинку на «пташиних правах» і нічого тут не має. Такі розмови її насторожили, вона не хоче будь-яких сварок і тому вирішила звернутись з даним позовом до суду за захистом майнових прав в спільній сумісній власності подружжя. Також зазначає, що після одруження вони з відповідачем вирішили побудувати житловий будинок. у звязку з цим відповідач звернувся з заявою про надання земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку. На загальних зборах членів колгоспу ім.. Леніна відповідачу у відповідності до рішення №2 від 07.02.1987 року у кварталі індивідуальної забудови с. Меденичі за рахунок фонду колгоспу було віделено земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку площею 0,008 га на вул. Лазо. 12.03.1987 року виконавчий комітет Меденицької селищної Ради прийняв рішення №20, яким надав дозвіл на будівництво нового житлового будинку громадянину [PERSON]. На підставі вищевказаних рішень відповідачу був виданий будівельний паспорт. 20.05.1987 року був складений акт виносу в натурі меж земельної ділянки і розбивки будівель. 21.05.1987 року відповідачу було надано дозвіл на право закладки фундаменту під індивідуальне будівництво. Розпочате будівництво в 1987 році велось з дотриманням проекту забудови земельної ділянки. Вони завершили таке будівництво, яке проводили за спільні кошти, однак до теперішнього часу таке не прийняте в експлуатацію. Згідно технічного паспорта загальна площа спірного будинку становить 157,6 кв.м., житлова -68,2 кв.м.. Відповідач навмисно не оформляє право власності на такий житловий будинок, враховуючи, що саме йому було надано дозвіл на таке будівництво та виділено земельну ділянку. Позивач та її представник [PERSON] у судовому засіданні підтримали зменшені позовні вимоги з мотивів, викладених у такій заяві, від уточнених позовних вимог відмовились. Просили зменшені позовні вимоги задоволити. Додали, що спірний будинок не є самочинним будівництвом. Також просили врахувати, що такий побудований за час шлюбу за спільні кошти. Відповідач позову не визнав, в подальшому він та його представник в судове засідання не зявилися, подавши письмове заперечення проти позову з тих підстав, що позивачка не надала докази, які б підтверджували ту обставину, що оформлення права власності на самочинне будівництво було предметом розгляду компетентного державного органу. В подальшому представник відповідача [PERSON] подавав клопотання про відкладення судового розгляду, яке судом було задоволено. В подальшому в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про розгляд, і від нього та відповідача не надійшло жодних клопотань, тому суд визнав їх неявку неповажною, спрямовану на затягування розгляду справу, та завершив розгляд справи без їх участі. Вислухавши позивачку та її представника, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Матеріалами справи встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.02.1986 року, який 27.10.2014 року між ними розірвано ( рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 27.10.2014 року, справа №442/8252/14-ц- а.с.6). 12.03.1987 року за №20 рішенням виконавчого комітету Меденицької селищної ради народних депутатів [PERSON] було вирішено затвердити рішення загальних зборів членів колгоспу ім.. Леніна №2 від 07.02.1987 року про надання земельної ділянки площею 0, 08 га. в смт. Мединиця по вул. Лазо ( в даний час вул. Б. Лепкого,18, смт. Меденичі). Також таким рішенням дозволено будівництво [PERSON] індивідуального житлового будинку і господарсько-побутових споруд на виділеній земельній ділянці, згідно його заяви (а.с.24). Так, в 1987 році було виготовлено будівельний паспорт на забудову земельної ділянки : 19.05.1987 року районним архітектором Дрогобицького району затверджено проект забудови земельної ділянки (а.с.19), рішенням виконавчого комітету Меденицької селищної ради народних депутатів дозволено [PERSON] використовувати приміщення літньої кухні для проживання сім»ї під час будівництва житлового будинку (а.с.20), 21.05.1987 року [PERSON] було надано дозвіл на право закладки фундаментів під індивідуальне будівництво від 21.05.1987 року №1/87 за проектом (а.с.22); 20.05.1987 року встановлено в натурі межі земельної ділянки, виділеної [PERSON] (а.с.23). Згідно довідки Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області від 13.08.2015 року №1556, вбачається, що відповідно до земельно-кадастрової книги за [PERSON] рахується 0,08 га земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,1765 га для ведення особистого селянського господарства (а.с.25). Разом з тим, з довідки №1537, від 10.08.2015 року Меденицької селищної ради [PERSON] та її колишній чоловік проживають в [INFO] (а.с.25.). Разом з тим, між сторонами склались неприязні відносини, зокрема з приводу володіння, користування та розпорядження спірним житлом. Щодо заперечення проти позову відповідача з підстав, що позивачкою не надано доказів, які б підтверджували обставину, що оформлення права власності на самочинне будівництво було предметом розгляду компетентного державного органу, то таке є безпідставним та таким, що не ґрунтується на нормах закону. З аналізу положень Конституції України та ЦК України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05.08.1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. Крім того, з листа Державної архітектурно-будівельної інспекції України № 40-19-5376 від 30.07.2012 року «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів» вбачається, що документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. На даний час є чинним Порядок прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затверджений Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 року № 91, в редакції від 13.06.2012 року. Згідно з п.1.1, п.3.1 Порядку передбачається прийняття в експлуатацію усіх закінчених будівництвом об'єктів, збудованих до 31.12.2009 року без дозволу на виконання будівельних робіт, заяви про прийняття в експлуатацію яких подано до 31.12.2012 року, за винятком закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них. За приписами абз.2 п.3.1 Порядку документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Відповідно до технічного паспорта, від 09.12.2014 року виготовленого Комунальним підприємством Львівської обласної ради Дрогобицького міжміського бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, житловий будинок №18, по вул. Лепкого в смт. Меденичі Дрогобицького району Львівської області побудований в 1990 році і його загальна площа складає 157,6 кв.м., а житлова -68,2 кв.м. (а.с.12-17). Таким чином, спірний будинок не потребує введення в експлуатацію, оскільки побудований до 05.08.1992 року і може бути предметом поділу. У п.п. 23,30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21.12.2007 року №11, закріплено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки тощо. Стаття 60 СК презюмує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, хоча можливість про добровільне вирішення спору судом надавалася неодноразово, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 57 СК визначено перелік майна, що є особистою власністю дружини, чоловіка, зокрема : майно, набуте ними до шлюбу (п.1.ч.1ст.57 СК), та за кошти, які належали одному з подружжя особисто. За положеннями ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. (ст. 60 ч. 1 ЦПК України). Аналізуючи наведене, матеріали цивільної справи в сукупності з поясненнями учасників судового процесу, суд також бере до уваги [PERSON] 5 ЦПК України, де регламентовано поняття доказів, їх належність та допустимість; обовязок доказування і подання доказів. Тому, при задоволенні позову суд виходить із засад змагальності щодо подання таких, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, диспозитивності цивільного судочинства; з аналізу представлених і наявних у цивільній справі документів. Зокрема, суд не може дати належну позитивну оцінку твердженням відповідача, що не буде обєктивним про те, що позивачкою не надано доказів, що вона вклала будь-які кошти в будівництво, оскільки таке також нічим не спростовується. Отже, суд доходить до висновку, що оскільки спірний будинок побудований сторонами за час перебування в шлюбі, а тому такий є у відповідності до вимог ст. 60 СК України є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, з врахуванням наведеного та того, що сторони не дійшли згоди щодо поділу майна, то виходячи з аналізу норм права, суд приходить до висновку, що спірний будинок є спільним майном подружжя, ідеальні частки подружжя в такому є рівними, і такі слід визнати за сторонами без його реального поділу. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати на оплату судового збору в розмірі 1205,96 грн., виходячи із ціни позову та задоволення позову в рівних частках на майно, так як позивачкою при подачі позову було сплачено 2411,92 грн. судового збору.

Outcome: approved