Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом. Посилалась на те, що 20 листопада 1995 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, під час якого у них народилось троє дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Вказувала на те, що причиною розпаду сім'ї стали різного роду суперечки, які виникали на побутовому ґрунті та наслідки вказаних конфліктів негативно впливали на сімейному житті та психології дітей. Відповідач зловживає спиртними напоями та під їх впливом застосовує фізичну силу до неї та дітей. У зв'язку з вказаною поведінкою відповідача сімейні стосунки між собою сторони не підтримують на протязі тривалого часу. Вважає, що на даний момент шлюб носить лише формальний характер, а тому з урахуванням наведеного, просила розірвати шлюб між нею та відповідачем. В судове засіданні позивач не з'явилась, від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала та не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі. Згідно ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Справа слухалась у відсутності відповідача, який не з'явилася в судове засідання незважаючи на те, що двічі належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду справи. Причини своєї неявки суду не повідомив і не подав заяви про відкладення розгляду справи. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки позивач не заперечувала проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. Так, судом встановлено, що 20 листопада 1995 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований виконкомом Острицької сільської ради Герцаївського району Чернівецької області, відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького обласного управління юстиції (а/с 9). Під час даного шлюбу у сторін народилась троє дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження (а/с 5-7). Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05.08.2014 року сторонам було надано двохмісячний строк для примирення, проте позивач та відповідач між собою не примирились, про що свідчать заяви позивача про відновлення провадження по справі, а також про підтримку даного позову. Таким чином, сторони не підтримують між собою подружніх відносин та не ведуть спільного господарства. Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. При таких обставинах, суд вважає, що сім'я у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. У відповідності до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, позивач не заявила про своє бажання залишити за собою дошлюбне прізвище після розірвання шлюбу.

Outcome: approved