Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

Позивач звернулась до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, в якому зазначила наступне. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.09.2015 року. Від шлюбу сторони мають спільних неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON] [INFO]. На даний час діти мешкають разом з позивачкою за адресою: [ADDRESS]. Відповідач з часу припинення шлюбних відносин надавав матеріальну допомогу на утримання дітей, однак з січня 2017 року матеріальна допомога надавалася відповідачем не регулярно, а з липня 2018 року відповідач взагалі перестав надавати допомогу. Посилаючись на вищевикладене, а також на те, що між сторонами відсутня домовленість про утримання дітей, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 частини усіх видів доходу (заробітку) відповідача, щомісячно, але не менше ніж розмір прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з дня подання заяви до суду й до [INFO] (до досягнення сином повноліття). Також просить, починаючи з [INFO] стягувати з відповідача аліменти на утримання доньки [PERSON], у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходу (заробітку) щомісячно, але не менше ніж розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до [INFO] (досягнення донькою повноліття). До суду від відповідача надійшов відзив, у якому відповідач посилається на те, що він виконував і виконує свої батьківські обов'язки та сплачує у добровільному порядку через банківську установу аліменти на утримання дітей у розмірі 2000,00-3000,00 грн. на місяць. Лише у вересні 2018 року на прохання позивачки передав їй аліменти у розмірі 2000,00 грн. у готівковій формі. Крім того, зазначає що спілкується з дітьми та додатково їх утримує, зокрема забирає на канікули, купує їм сезонний одяг, тощо. Згідно відповіді позивача на відзив, позивач визнає, що відповідач дійсно сплачував кошти на утримання дітей однак у розмірі 1492,50 грн., але останнього разу відповідач добровільно сплатив аліменти у червні 2018 року. Також позивач зазначає, що у травні 2018 року відповідач сплатив аліменти у розмірі 2985,00 грн., але це сума є сумою аліментів за два місяці квітень та травень 2018 року. На підтвердження зазначених фактів позивачем надано копію виписки по картковому рахунку. Позивач заперечує той факт, що отримувала від відповідача у вересні 2018 року аліменти у розмірі 2000,00 грн., а також посилається на те, що відповідач не підтвердив вказаний факт жодним доказом. У запереченні відповідача щодо наведених фактів у відповіді позивача на відзив, відповідач посилається на те, що отримання позивачем аліментів у розмірі 4000,00 грн. за вересень та жовтень 2018 року підтверджується квитанцією, яку він додав до заперечень. Позивач надала заяву про розгляд справи у її відсутності, вимоги позову підтримує, просить задовольнити. Відповідач у відзиві на позовну заяву просив розгляд справи здійснювати у його відсутність. Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що батьками [PERSON], [INFO], є: [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER], яке видане Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №823. Батьками [PERSON], [INFO], є: [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], яке видано Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №171. Позивач у позові зазначає, що неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] мешкають разом з позивачем. Зазначені обставини визнані відповідачем і, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин і добровільності їх визнання, ці обставини в силу положень ст. 82 ЦПК не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою ВР України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ст. 180 СК України, батьки повинні утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Статтею 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч. 2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Згідно із ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що з матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що між сторонами відсутня домовленість щодо утримання дітей, діти проживають разом з позивачем, то суд приходить до висновку, що наявні підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частини усіх видів доходу (заробітку) відповідача, щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Суд керується принципами диспозитивності та змагальності, визначеними ЦПК України, за якими тягар доказування тієї або іншої обставини покладається на сторони. Суд лише сприяє сторонам у реалізації їх прав та не може перебирати на себе функції доказування, збирання доказів тощо. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. ст.12,13,81 ЦПК України). Разом з тим, суд вважає за необхідне визначити, що розмір стягуваних аліментів не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки в процесі розгляду справи не встановлено, та позивачем не підтверджено належними доказами, щодо достатності заробітку (доходу) платника аліментів для сплати аліментів у розмірі не меншому ніж розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також, вирішуючи вимогу позивача про стягнення з відповідача починаючи з [INFO] аліменти на утримання доньки [PERSON], у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходу (заробітку) щомісячно, але не менше ніж розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до [INFO] (досягнення донькою повноліття), то суд виходить з наступного. Вказана вимога є вимогою на майбутнє, а ч.3 ст. 183 СК України передбачено, що якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. У зв'язку з викладеним, суд приходить до висновку, що вказана вимога є передчасною та задоволенню не підлягає. На підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовом, а тому, суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн. У відповідності до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial