Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

позивач звернулась до суду з означеним позовом, посилаючись на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: вул. Центральна (Леніна), 14, с. Соколове, Новомосковського району Дніпропетровської області. У вказаному будинку, окрім позивача зареєстровано відповідача. Так, в 2002 році вона на прохання відповідача, який є сином її рідного померлого брата, зареєструвала його для подальшої можливості працевлаштування. При цьому відповідач запевнив позивача, що після працевлаштування зніметься з реєстрації в будинку. Водночас відповідач з часу реєстрації ніколи в будинку не проживав, проживає окремо, означеним житловим приміщенням не користується, не приймає участі в утриманні житла, чим порушує права позивача. Тому позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеним житловим будинком і зняти відповідача з реєстрації в належному позивачу житловому приміщенні. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити. Пояснила, що відповідач на прохання позивача знятися з реєстрації в житловому приміщенні запевняє, що з реєстрації зніметься, однак обіцянок не виконує. Зняття з реєстрації відповідача необхідне позивачу для оформлення житлової субсидії, оскільки позивач є пенсіонером, отримує пенсію за віком, інших доходів не має. Отриманого доходу позивачу недостатньо для оплати повної вартості житлових послуг. Відповідач плату за користування житлом не вносить, оплату отриманих комунальних послуг не здійснює. Відповідач у судове засідання 29 травня 2017 року та 19 червня 2017 року не з`явився, підстав неявки не повідомив. Про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не надавав. Згідно з ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених положень закону та думки позивача, який згідно заяви не заперечував проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги частково з огляду на наступні обставини. Судом встановлено, що позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 21 квітня 1998 року, зареєстрованого у Виконавчому комітеті Піщанської сільської ради 04 червня 1998 року, у КП «Новомосковське МБТІ» за № 75 28 квітня 1998 року належить житловий будинок, розташований за адресою: вул. Центральна (Леніна), 14, с. Соколове, Новомосковського району Дніпропетровської області. Також у відповідності до відомостей ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області вбачається, що за вказаною адресою з 24 лютого 2003 року зареєстровано [PERSON], [INFO]. Як вбачається з Акту від 30 жовтня 2016 року, складеного депутатом Піщанської сільської ради [PERSON], у присутності сусідів [PERSON], [PERSON], за участі власника [PERSON], при перевірці фактичного проживання [PERSON] виявлено, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO], але фактично не проживає в с. Соколове. Місце знаходження [PERSON] не відоме. Означені обставини також підтверджуються довідкою, виданою Виконавчим комітетом Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 3010 від 31 жовтня 2016 року, Актом фактичного не проживання, складеним депутатом Піщанської сільської ради [PERSON], у присутності сусідів [PERSON] (проживає: [INFO]), [PERSON] (проживає [INFO]), за участі власника [PERSON], при перевірці фактичного проживання [PERSON] виявлено, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO], але з 2002 року фактично не проживає в с. Соколове, відповіддю Сільського голови Піщанської сільської ради № 357/02-24 від 22 травня 2017 року. Отже, позивач, відповідно до ст.10 ЦПК України, довела за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст.57-59 ЦПК України, обставини того, що у спірному будинку відповідач не проживає більше року, а лише зареєстрований в ньому. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Водночас, з матеріалів справи не вбачається наявності належним чином укладеного договору найму, доказів на підтвердження сімейних відносин між позивачем та відповідачем, заповіту, інших обставин на підставі яких встановлено сервітут чи право користування відповідача будинком, належним позивачу. Матеріали справи свідчать про відсутність відповідача у житловому приміщенні, що належить позивачу більше, ніж 13 років. Ст.158 ЖК України визначено, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Так, згідно матеріалів справи не вбачається наявності належним чином укладеного договору найму, доказів на підтвердження родинних зв`язків, заповіту, на підставі яких встановлено сервітут чи право користування відповідача квартирою, належною позивачу, матеріали справи свідчать про відсутність відповідача у житловому приміщенні, що належить позивачу більше, ніж 1 рік. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст.401, 404, 406 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Сервітут припиняється, зокрема, у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту та невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Таким чином, в силу положень частини другої статті 64, частини четвертої статті 156 ЖК УРСР суд приходить до висновку, що відповідач не був членом сім'ї власника спірного житлового будинку, оскільки ніколи не проживав разом з нею у спірному житлі, не вів з нею спільного господарства. Отже, відповідно до положень статті 391 ЦК України позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, оскільки відповідач добровільно відмовився від користування чужою власністю, протягом трьох років підряд пне використовував сервітут, встановлений позивачем під час реєстрації відповідача в спірному житловому приміщенні. Крім того, матеріали справи не містять договору чи заповіту, на підставі яких встановлено сервітут відповідача щодо користування будинком, належним позивачу, іншої угоди з приводу користування майном, належним позивачу житловим будинком, доказів на підтвердження того, що позивач на момент реєстрації будинку в силу ч.2 ст.64 ЖК України був членом сім`ї позивача, доказів на підтвердження неналежності актів про не проживання та довідок органу місцевого самоврядування. За таких обставин, зібрані у справі докази та їх оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову про втрату права користування та визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вищезазначеною адресою. Водночас, не підлягають задоволенню вимоги позову в частині зняття з реєстрації позивача за адресою місця проживання, як такі, що заявлені передчасно, оскільки механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також форми необхідних для цього документів станом на дату смерті спадкодавця встановлено Наказом Міністерства внутрішніх справ України «Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів» № 1077 від 22 листопада 2012 року. Зняття з реєстраційного обліку місця проживання здійснюється органами, уповноваженими державою на вчинення таких дій. Доказів відмови відповідних органів у знятті відповідача з реєстраційного обліку суду не надано, а тому в задоволенні позову в цій частині належить відмовити. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 551,20 гривень, тому, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, судовий збір в розмірі 551,20 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial