Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом, в якому просила суд визнати відповідача по справі - [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування позову, вказала про те, що 14 вересня 2004 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] набули в рівних частках право власності на вище вказану квартиру. 14 грудня 2011 року [PERSON] прийняв у дар від свого батька - відповідача по справі [PERSON] 1/3 частку квартири [ADDRESS], що підтверджується відповідним договором дарування. На даний час, відповідач [PERSON] зареєстрований у вказаній квартирі, але фактично з 2011 року в ній не проживає, особистих речей не тримає. Оскільки в добровільному порядку відповідач не бажає зніматися з реєстрації та такі його дії порушують права позивача на володіння, користування та розпорядження належної їй та її сину власності, то вона була змушена звернутися до суду. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву в якій позов визнає та не заперечує проти його задоволення. Третя особа - [PERSON] в судове засідання також не з'явився, але надав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його присутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Враховуючи те, що в судове засідання сторони не з'явилися, тому згідно з правилами ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод здійснення ним права користування та розпорядженням своїм майном. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, позивачу [PERSON] та її сину [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. На даний час, згідно акту про перевірку паспортного обліку від 06.12.2016 року, в квартирі зареєстрована позивач та відповідач [PERSON], який фактично з 2011 року в ній не проживає. Відповідно до вимог ст. 71 ЖК України у разі відсутності особи, яка не є членом сім'ї власника будинку, житлове приміщення зберігається за нею на протязі шести місяців або протягом більш тривалого часу при наявності конкретних обставин, вказаних у переліку до цієї статті. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Крім цього, як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення. Відповідно до вимог ст. 346 ЦК України право власності, зокрема, припиняється у разі відчуження власником свого майна. Тобто, фактично з 14 грудня 2011 року внаслідок укладення договору дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS], право власності нею колишнього чоловіка - [PERSON] вказаною квартиру вже припинено. Відповідач не здійснює оплату комунальних платежів, які нараховуються за місцем його реєстрації і добровільно знятись з реєстрації не бажає в наслідок чого позивач позбавлена можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг і змушена протягом більш ніж 5 років сплачувати комунальні послуги за відповідача. Таким чином, з урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вище вказаною адресою підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved