Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги відсутністю відповідача у квартирі без поважних причин понад встановлені законом строки. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, в обґрунтування яких послався на факти і обставини, викладені у заяві, та зазначив, що позивачу на праві власності згідно свідоцтва про право власності на житло від 07.06.1993 року належить квартира [ADDRESS], в якій зареєстрований чоловік позивача [PERSON] та відповідач [PERSON], однак останній не проживає в зазначеній квартирі з 2009 року, за місцем реєстрації не з'являється і нею не цікавиться, не несе будь-яких обов'язків з утримання житла і не приймає участі в оплаті комунальних послуг. У квартирі відсутні будь-які належні відповідачеві особисті речі і майно. Знятися з реєстрації добровільно відповідач не бажає, тому посилаючись на викладене та правове обґрунтування - з підстав статей 71,72 ЖК України, позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування спірною квартирою у зв'язку з відсутністю в ній без поважних причин понад встановлений законом строк. Відповідач, який про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, повторно в судове засідання не з'явився, не повідомивши про причини неявки, від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, тому суд за згодою позивача вважає можливим вирішити справу за правилами частини 1 статті 224 ЦПК України за відсутності відповідача, на підставі наявних у ній даних і доказів, з ухваленням заочного рішення. Вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків та дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. Правовідносини, що виникли між сторонами щодо права користування жилим приміщенням, регулюються положеннями статей 71 і 72 Житлового кодексу Української РСР, відповідно до яких при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] згідно свідоцтва про право власності на житло від 07.06.1993 року належить квартира [ADDRESS] (а.с.4). В належній позивачу квартирі зареєстровані - [PERSON], а також відповідач [PERSON], що підтверджується будинковою книгою на квартиру [ADDRESS]. Згідно довідки №48-5944 від 06.10.2015, виданої головою вуличного комітету та завіреної головним спеціалістом Фастівської міської ради [PERSON], [INFO], в квартирі [ADDRESS] не проживає з 2009 року (а.с.5). Пленум Верховного Суду України в пункті 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають у практиці застосування судами Житлового кодексу України», висловив правову позицію, відповідно до якої у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). За правилами статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Допитаний в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] показав, що [PERSON], в квартирі [ADDRESS] не проживає більше трьох років, зі слів [PERSON], який є чоловіком позивачки, знає, що вони з відповідачем не спілкуються з 2014 року, його місце проживання їм невідомо. Аналогічні покази в судовому засіданні дав свідок [PERSON], яка додатково повідомив, що він особисто більше трьох років не бачив відповідача, хоча проживає поруч з його сім'єю. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] перешкоджає проживанню відповідача в спірній квартирі, а також будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. Відповідач до суду із заявою про продовження строку збереження за ним житлового приміщення не звертався, не надав доказів поважності причин відсутності у квартирі понад встановлений строк. У статті 6 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Таким чином, у судовому засіданні належними доказами встановлено, що відповідач у зв'язку з обраним ним способом життя, за власною ініціативою і у добровільному порядку залишив квартиру [ADDRESS]. На протязі тривалого часу з 2009 року він не робив спроб самостійно прийти та вселитися до неї, таких вимог у встановленому законом порядку не ставив. Під час своєї відсутності в квартирі відповідач плату за житло, комунальні послуги не вносив. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що право [PERSON] на користування житлом зі сторони [PERSON] порушено не було, відповідач відсутній в спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратив право користування нею, у зв'язку з чим вимоги позивачки підлягають задоволенню. Нормою статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зі змісту нормативно-правового акта убачається, що рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням за законом є самостійною підставою для зняття особи з реєстраційного обліку місця проживання. Позивач не наполягає на стягненні з відповідача понесених ним судових витрат при зверненні з позовом до суду.

Outcome: approved