Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом. Посилалась на те, що 05.02.2008 року між ПАТ «Укрсиббанк» та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №11293917000, відповідно до якого позичальник отримав кредит у розмірі 132800 дол. США строком до 02.02.2018 року. В забезпечення повернення кредиту за вказаним договором 05.02.2008 року між [PERSON] та ПАТ «Укрсиббанк» було укладено договір поруки №177494 та в подальшому до вказаного договору поруки між сторонами також було укладено додаткову угоду від 24.09.2009 року якою внесено зміни у вказаний договір. Вказувала на те, що відповідно до умов договору споживчого кредиту за використання кредитних коштів процентна ставка встановлювалась у розмірі 13,4 % річних, проте надалі процента ставка банком була збільшена в односторонньому порядку до 26,8%, про що їй стало відомо з позовної заяви банку до боржника та поручителів про стягнення заборгованості. Будь-яких повідомлення про збільшення відсоткової ставки вона не отримувала. Вважає, що за своєю правовою природою підвищення відсоткової ставки користування кредитом з 13,4 % до 26,8% є фактичним збільшення обсягу відповідальності її як поручителя, а тому, посилаючись на норми матеріального права, просила визнати припиненим договір поруки № 177494 від 05.02.2008 року, укладений між нею та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк». В судове засідання позивач не з'явилась, хоча належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити, надав суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви та в подальшому направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що відсоткова ставка збільшувалась відповідно до умов основного кредитного договору, відповідно до якого передбачено збільшення відсоткової ставки в разі порушення боржником свого зобов'язання, а також підтримав доводи викладені в письмових запереченнях на позов, просив в задоволенні позову відмовити та застосувати до спірних правовідносин позовну давність. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся судом про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Судом встановлено, що 05 лютого 2008 року між відповідачем та третьою особою було укладено договір про надання споживчого кредиту №11293917000, відповідно до умов якого [PERSON] отримав строковий кредит в розмірі 132800 дол. США на термін до 02.02.2018 року, за користування кредитними коштами процента ставка встановлюється в розмірі 13,4% на перших 30 днів, а потім підлягає перегляду кожного наступного місяця (а/с 10). Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Так, в забезпечення виконання вище вказаного зобов'язання, між позивачем та відповідачем 05.02.2008 року було укладено договір поруки №177494 (а/с 7). В подальшому до вказаного договору поруки 24.09.2009 року позивач та відповідач укладають додаткову угоду, якою поручитель надає свою згоду на зміну кінцевого терміну погашення виконання основного зобов'язання, а саме до 02.02.2019 року, а також щодо доповнено договір п. 1.6 щодо ознайомлення з умовами основного зобов'язання (а/с 6). Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 26.06.2013 року стягнуто з [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «Укрсиббанк» в солідарному порядку заборгованість по кредитному договору №11293917000 від 05.02.2008 року в розмірі 549259,06 грн. (а/с 37). Як вбачається з копії довідки - розрахунку заборгованості по процентам за кредитним договором №0011293917000 від 05.02.2008 року, банком було підвищено відсоткову ставку за кредитним договором з 13,4 % до 26,8% (а/с 20). Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Як вбачається зі змісту п. 22 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. Так, в судовому засіданні не здобуто доказів які б свідчили про те, що банком було повідомлено поручителя [PERSON] про збільшення розміру відсоткової ставки за зобов'язаннями [PERSON], а тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 559 ЦК України договір поруки № 177494 від 05.02.2008 року слід визнаним недійсним. Разом з тим, суд не бере до уваги посилання представника відповідача, як на підставу своїх заперечень проти позову, на п. 1.3.1 кредитного договору, відповідно до якого за користування кредитними коштами понад встановлений договір термін банк автоматично нараховує проценти на прострочену сум основного боргу за процентною ставкою в розмірі збільшеному в двічі від ставки вказаної в п. 1.3. Нарахування вказаної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу, а саме з наступного дня після дня несплати або неповної сплати платежу встановленого у договорі, виходячи з наступного. Так, згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Як вбачається з правової позиції висловленої Верховним Судом України у постанові від 18.06.2012 року у справі №6-73 цс 12 у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань. Так, як вбачається зі змісту договору поруки, а також додаткової угоди до нього, останні не містять в собі чітких формулювань щодо можливості настання наслідків передбачених п. 1.3.1 основного кредитного договору, а також в матеріалах справи відсутні будь-які дані, що банком було повідомлено поручителя про настання обставин, що зумовлюють підняття відсоткової ставки вдвічі. Окрім того, абз. 3 п. 1.3.1 кредитного договору передбачено, що у випадку якщо банк не повідомив позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором у попередньому місці, проте в матеріалах справи відсутні відомості. Таким чином, в матеріалах справи, відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що поручителю було відомо про наявність настання обставин передбачених п. 1.3.1 та за таких умов суд приходить до обґрунтованого висновку про застосування наслідків передбачених ч. 1 ст. 559 ЦК України та необхідність визнання договору поруки припиненим. Окрім того, суд не приймає до уваги посилання представника відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності за зверненням до суду з даними позовними вимогами, оскільки Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 1 ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з матеріалів справи, про підвищення відсоткової ставки за кредитним договором, укладеним між відповідачем та [PERSON] позивач дізналась під час розгляду справи в Глибоцькому районному судді Чернівецької області, що підтверджується копією рішення Глибоцького районного суду м.Чернівці від 13.02.2013 року, а також вихідним номером позовної заяви банку до боржника та поручителів від 13.08.2012 року (а/с32). Таким чином, відсутні підстави вважати, що позивачем було пропущено строк звернення до суду з вимогою про визнання № 177494 від 05.02.2008 року припиненим. Посилання представника відповідача щодо наявності рішення Апеляційного суду Чернівецької області про стягнення в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором як на підставу заперечення проти вимог позивача суд не приймає до уваги, оскільки як вбачається зі змісту вказаного рішення питання щодо визнання договору поруки № 177494 від 05.02.2008 року припиненим не було предметом розгляду судом апеляційної інстанції. Враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність задоволення позову в повному обсязі. У відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved