Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-12 00:00:00

Позивач звернувся із позовом до відповідача про поділ майна подружжя, уточненим в ході розгляду справи, в якому зазначив, що 23.07.2005 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, який розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31.03.2017 року. Від укладеного шлюбу вони з відповідачем мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Як на підставу своїх вимог позивач вказував на те, що за час перебування у шлюбі вони з відповідачем за спільні кошти придбали нежилі приміщення, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа яких становить 54 кв.м. 26.05.2016 між відповідачем та ФОП [PERSON] був укладений договір оренди нежилого приміщення, за умовами якого відповідач передав фізичній особі-підприємцю у строкове платне користування нежиле приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальна площа яких становить 54 кв.м. Розмір орендної плати починаючи з 01.07.2016 становив 25000 грн., а починаючи з 29.10.2016 - 28000 грн. на місяць. Посилаючись на те, що з вересня 2016 року він не отримував свою частину доходів від оренди нежилого приміщення, яке перебуває у спільній сумісній власності колишнього подружжя, а перебування спірного нерухомого майна у спільній частковій власності не дає йому змогу в повній мірі реалізувати його права, позивач просить визнати спільною сумісною власністю подружжя, набутою під час перебування у шлюбі, нежилі приміщення, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа яких становить 54 кв.м., вартістю 3 691 538 грн.; визнати за позивачем право особистої приватної власності на Ѕ частину нежилих приміщень, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа яких становить 54 кв.м.; визнати за відповідачем право особистої приватної власності на Ѕ частину нежилих приміщень, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа яких становить 54 кв.м.; стягнути з відповідача на користь позивача Ѕ частину отриманих платежів від оренди нежилих приміщень з вересня 2016 року до травня 2018 року в розмірі 291 000 грн. та 3% річних з частини доходу від оренди нежилих приміщень в розмірі 7196,42 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог підтримав, посилаючись на обставини викладені у позові. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на невідповідність заявлених вимог нормам чинного законодавства, та на те, що позивач до 01.06.2017 отримував всю суму орендних платежів, які разом з відповідачем використовував як на потреби сім`ї, так і на особисті потреби, що підтверджується наявністю генеральної довіреності від імені відповідача на ім`я позивача на управління та розпорядження нежитловими приміщеннями по [ADDRESS] . Крім того, відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом, уточненим в ході розгляду справи, в якому просив визнати спільною сумісною власністю подружжя, набутою за час перебування у шлюбі, легковий автомобіль марки Mercedes - Benz, модель Vito 115 CDI, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова) VIN: [NUMBER] , зареєстрований за позивачем на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого 24.01.2013 ВРЕР м. Харцизька при УДАІ ГУМВС України в Донецькій обл., ринковою вартістю 294 544,39 грн., та виділити його у власність позивача, стягнувши з нього на користь відповідача грошову компенсацію в розмірі 147 272,19 грн. Також просив визнати спільною сумісною власністю подружжя, набутою за час перебування у шлюбі, грошові кошти в сумі 145 000 грн., сплачені (внесені) відповідачем 26.05.2016 за договорами послуг з ТОВ «Агентство нерухомості «Благовіст Старокиївське» №200107 від 18.05.2016, з ФОП [PERSON] №18/05 від 18.05.2016, з ФОП [PERSON] №18/05 від 18.05.2016, та поділити це майно, стягнувши з позивача на користь позивача Ѕ частину вартості цього майна в сумі 72 500 грн. Ухвалою суду від 07.02.2018, яка занесена до протоколу судового засідання, зустрічну позовну заяву було прийнято до спільного розгляду разом із первісним позовом. В обґрунтування позову відповідач зазначив, що в період шлюбу ним, спільно з позивачем було придбано вказаний автомобіль. Вказує, що позивач ухиляється від його добровільного поділу, і доступу до цього майна відповідачу не надає, тому нею було здійснено оцінку автомобіля за середньою вартістю з врахуванням строку його експлуатації. Станом на дату оцінки ймовірна вартість продажу автомобіля зазначеної марки складає 294 544,39 грн. Також у зв`язку з пошуком нерухомого майна для придбання (а саме: нежилих приміщень, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа яких становить 54 кв.м, які в подальшому були придбані) відповідачем були укладені договори про надання консультаційних послуг з ТОВ «Агентство нерухомості «Благовіст Старокиївське» №200107 від 18.05.2016 зі сплатою вартості послуг у розмірі 51000 грн.; про надання послуг з ФОП [PERSON] №18/05 від 18.05.2016 зі сплатою вартості у розмірі 50000 грн.; про надання послуг з ФОП [PERSON] №18/05 від 18.05.2016 зі сплатою вартості у розмірі 44000, а всього на суму 145000 грн. Представник позивача подав до суду відзив на зустрічну позовну заяву та на заяву про збільшення зустрічних позовних вимог, в яких просив відмовити у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на те, що вартість автомобіля, зазначена в зустрічному позові, є завищеною та такою, що вирахувана без фактичного огляду спірного автомобіля, у зв`язку з чим позивач звертався до незалежного оцінювача для визначення дійсної ринкової вартості автомобіля з урахування результатів фактичного огляду транспортного засобу. Так, відповідно до даних звіту про оцінку вартість автомобіля Mercedes - Benz, модель Vito 115 CDI, реєстраційний номер [NUMBER] , становить 194 488,35 грн. Також вказав, що кошти в розмірі 145 000 грн., витрачені на укладення договорів, на які посилається відповідач, не є майном, набутим подружжям за час шлюбу, яке підлягає поділу, оскільки були витрачені в інтересах сім`ї на оплату послуг з пошуку нерухомого майна, яке було придбане під час перебування сторін у шлюбі. Те саме стосується коштів, витрачених на ремонт спільного нерухомого майна. Третя особа в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи судом повідомлялася належним чином. Ухвалою суду від 06.06.2018, яка занесена до протоколу судового засідання, було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Окрім того, з урахуванням точки зору учасників, 06.06.2018 судом було постановлено ухвалу про визнання явки позивача та відповідача в судове засідання обов`язковою для дачі особистих пояснень. Ухвала занесена до протоколу судового засідання. Заслухавши пояснення учасників, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається з матеріалів справи, 23.07.2005 між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , виданим 23.07.2005 виконкомом Іловайської міської ради м. Харцизька Донецької області (а.с. 7). Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31.03.2017 шлюб укладений між позивачем та відповідачем розірвано (а.с.8). Рішенням встановлено, що за заявою [PERSON] скасовано заочне рішення від 09.12.2016 року про розірвання шлюбу, до 31.03.2017 у сторін був час примиритися та вчинити дії спрямовані на збереження шлюбу, проте в судовому засіданні 31.03.2017 судом встановлено, що примирення між сторонами неможливе, сім`я розпалася остаточно і не може бути збережена. Вказане рішення суду набрало законної сили 11.04.2017. За час перебування у шлюбі відповідно до договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 26.05.2016, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гніденко Н.Ю., [PERSON] продала, а [PERSON] придбала нежилі приміщення, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа яких становить 54 кв.м. (а.с. 14). Проти вказаних обставин сторони не заперечували. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Частиною 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами 1, 2 ст.71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Таким чином, судом встановлено, що нерухоме майно, а саме: нежилі приміщеннями, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа яких становить 54 кв.м., з приводу яких виник спір, набуте сторонами за час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Перебування спірного нерухомого майна у спільній сумісній власності, не дозволяє кожному із співвласників в повній мірі реалізувати своє право на частку у спільному майні колишнього подружжя. Крім того, згідно договору оренди нежилого приміщення від 26.05.2016, укладеного між [PERSON] (орендодавець) та ФОП [PERSON] (орендар), та відповідного акту прийому-передачі нежилого приміщення до нього (а.с.15-17), орендодавець передав орендарю у строкове платне користування нежиле приміщення, що знаходяться на першому поверсі за адресою: [ADDRESS] , загальна площа яких становить 54 кв.м. За згодою сторін орендна плата за орендне користування приміщенням за цим договором становить 25000 грн., а починаючи з 29.10.2016 року - 28000 грн. на місяць. Договір містить згоду [PERSON] на укладення вказаного договору оренди та змін до нього. В судовому засіданні представник відповідача вказував на те, що кошти згідно укладеного договору оренди отримуються. Таке твердження представника відповідача узгоджується із твердженнями сторони позивача про виконання третьою особою, умов укладеного договору оренди. Теза позивача про те, що з вересня 2016 року він не отримував свою частину доходів від оренди нежилого приміщення, яке в силу закону перебувало у спільній сумісній власності подружжя, не підтверджено належними доказами. Натомість в матеріалах справи наявна довіреність, вчинена 26.05.2016 [PERSON] на ім`я [PERSON] на управління та розпорядження належними [PERSON] нежилими приміщеннями, які знаходяться на першому поверсі за адресою: [ADDRESS] , загальна площа яких становить 54 кв.м., в тому числі продавати, заставляти, міняти на свій розсуд, передавати в оренду та виконувати інші дії, проводити розрахунки за укладеними договорами тощо (а.с.61). Вказану довіреність було скасовано [PERSON] тільки 18.09.2017 нотаріально посвідченою заявою (а.с.62). Окрім того, договір оренди спірного приміщення був укладений в інтересах сім`ї, чого учасники процесу не заперечували. Під час розгляду справи суд роз`яснював учасникам право надати відповідні докази на підтвердження або спростування тих обставин, що відповідач отримував кошти від передачі спірного майна в оренду. Жодний з учасників таким правом не скористався. Відповідно до ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Тому фактично, під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, кошти, отримані від передачі майна в оренду, були спільною власністю позивача та відповідача, тому повинні були використовуватися в інтересах обох співвласників та їх сім`ї. Інших доказів, на спростування висновків суду, матеріали справи не містить. Враховуючи те, що судом встановлено та не заперечувалося учасниками факту належного виконання третьою особою умов укладеного договору оренди, суд вважає за можливе відмітити наступне. Спільна сумісна власність, нарівні із спільною частковою власністю створює у її власників ряд прав та обов`язків, пов`язаних із можливістю реалізації так званої «юридичної тріади». Кожен із співвласників, спільної сумісної власності або спільної часткової власності має право на отримання благ від реалізації будь - якого із прав власності (право володіння, користування або розпорядження), нарівні із іншим співвласником такого майна. Укладаючи договір оренди спірного приміщення, як вже було відмічено, відповідач діяв в інтересах сім`ї зі згоди позивача, і блага, у вигляді орендної плати повинні були використовувати враховуючи саме ці інтереси і права співвласників на отримання доходу від нього. Після розірвання шлюбу, ні позивач, ні відповідач не втратили права на отримання доходу від реалізації їх права власності у вигляді передачі права користування спільним майном, третій особі. З огляду на презумпцію спільної сумісної власності подружжя, відсутності будь - якого договору між позивачем та відповідачем щодо порядку реалізації їх спільних прав, суд приходить до висновку про те, що сторони мають рівні права на отримання доходу відповідно до розміру частки в майні, які між сторонами є рівними. Відповідно до ч.3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні за своїм змістом приписи, містить положення щодо використання спільного часткового майна. Так, статтею 359 ЦК України визначено, що плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання половини доходу від передачі спільного майна в оренду починаючи з моменту розірвання шлюбу між сторонами. Резюмуючи вищенаведене в межах розгляду первісного позову, суд вважає, що буде правомірним визнати право спільної сумісної власності подружжя на нежитлові приміщення, які розташовані за адресою: [ADDRESS] (перший поверх ) , загальною площею 54 кв. м., та в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаних нежитлових приміщень, та за [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаних нежитлових приміщень, та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 182000 грн. доходу, отриманого від передачі спільного майна в оренду, виходячи з наступних розрахунків: 14000 грн. (1/2 від 28000 грн. орендної плати) х 13 (кількість місяців з квітня 2017 по квітень 2018) = 182000 грн. Щодо вимог про стягнення 3% річних з вказаної суми, суд вважає за необхідне відмітити наступне. Позивач, як на підставу для задоволення вказаної частини позовних вимог посилається на ч.2 ст. 625 ЦК України відповідно до змісту якої, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли в силу права колишнього подружжя розділити спільне сумісне майно, яке набуте за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Боргових зобов`язань між сторонами не виникало. За таких обставин, суд не знаходить підстав для задоволення зазначених вимог, на підставі ст. 625 ЦК України. Щодо вимог зустрічної позовної заяви. З матеріалів справи убачається, що 24.01.2013, тобто під час перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, за позивачем було зареєстровано автомобіль марки Mercedes - Benz, модель Vito 115 CDI, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова) VIN: [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданим 24.01.2013 ВРЕР м. Харцизька при УДАІ ГУМВС України в Донецькій обл. (а.с.78), тобто вказаний автомобіль, набутий за час шлюбу, тому є спільною сумісною власністю сторін. Жодних доказів на спростування спільної сумісної власності сторін на вказаний вище автомобіль, матеріали справи не містять. Враховуючи те, що автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності сторін, суд приходить до висновку про правомірність заявлених зустрічних позовних вимог в частині його поділу. Згідно звіту №О1117/169 про оцінку транспортного засобу від 24.11.2017, складеного ФОП [PERSON] , ринкова вартість автомобіля марки Mercedes - Benz, модель Vito 115 CDI, реєстраційний номер [NUMBER] , 194 488,35 грн. Докази, що, на думку відповідача, підтверджують дійсну вартість спірного автомобіля, а саме довідка №118 від 14.09.2017, складена ПП [PERSON] (а.с.82), суд не може взяти до уваги, в якості доказу ринкової вартості транспортного засобу, оскільки з вказаної довідки убачається, що наведена у ній вартість автомобіля в розмірі 294544,39 грн. є неточною, а дійсна вартість може бути встановлена тільки після огляду автомобіля, з врахуванням фактичного його пробігу, стану, дефектів, комплектації та інше. Враховуючи те, що зустрічна позовна заява була прийнята в межах підготовчого провадження, і сторони не погоджували вартість спірного майна, судом було неодноразово роз`яснено право на звернення до суду із заявою про призначення автотоварознавчої експертизи. Вказаним правом у встановлені процесуальним законом строки, сторони не скористалися. Отже, зважаючи на наведене вище, в рамках поділу майна подружжя, суд вважає правомірним визнати за [PERSON] право спільної сумісної власності подружжя на автомобіль марки Mercedes - Benz, модель Vito 115 CDI, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова) VIN: [NUMBER] , право власності на яке, зареєстроване за [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого 24.01.2013 ВРЕР м. Харцизька при УДАІ ГУМВС України в Донецькій обл., та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля в розмірі 97 244, 17 грн. Посилання відповідача, що нею під час шлюбу на спільні кошти були укладені договори про надання консультаційних послуг з ТОВ «Агентство нерухомості «Благовіст Старокиївське» №200107 від 18.05.2016 зі сплатою вартості послуг у розмірі 51000 грн.; про надання послуг з ФОП [PERSON] №18/05 від 18.05.2016 зі сплатою вартості у розмірі 50000 грн.; про надання послуг з ФОП [PERSON] №18/05 від 18.05.2016 зі сплатою вартості у розмірі 44000, а всього на суму 145000 грн., які є спільною сумісною власністю подружжята у зв`язку з цим також підлягають поділу, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, оскільки вказані кошти були витрачені в інтересах сім`ї на придбання та покращення спільного майна подружжя. Доказів того, що вказані кошти були приватною власністю відповідача, матеріали справи не містять. Інших доказів, які б спростовували висновки суду в межах розгляду первісних та зустрічних позовних вимог, матеріали справи не містять. Окрім того слід відмітити, що незважаючи на постановлену судом ухвалу про визнання явки сторін в судове засідання обов`язковою, відповідач жодного разу в судове засідання не з`явився, особистих пояснень суду не надав у зв`язку із чим, розгляд справи за клопотанням представника відповідача, неодноразово відкладалося. За результатами розгляду справи, розподіл судових витрат підлягає здійсненню на підставі приписів ст. ст. 138, 141 ЦПК України на підставі наданих сторонами доказів. На підставі викладеного,

Outcome: partial