Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що вона є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . [INFO] у сина позивача народився син [PERSON] , який зареєстрований за вказаною адресою з 14.01.2015. У другій половині вересня 2015 року відповідач, разом з малолітньою дитиною виїхала до власного житла і з того часу [PERSON] за місцем реєстрації не проживає. Разом з цим, позивач за рахунок своїх власних коштів сплачує за відповідача комунальні платежі, що нараховуються на кількість зареєстрованих осіб у будинку. Крім того, реєстрація відповідачів унеможливлює оформлення субсидії, внаслідок чого відбувається порушення прав позивача. У зв`язку з чим, позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача - адвокат Умріхін О.В. позовні вимоги підтримав повністю, наполягав на їх задоволенні.. Відповідач, яка представляє інтереси малолітнього сина [PERSON] та її представник - адвокат Верхуша Я.О. в судове засідання не з`явились. Відповідач надала суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечувала. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті радив судове засідання не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином, надав суду заяву, в якій просив розглянути заяву за його відсутності, при вирішенні позовних вимог взяти до уваги висновок виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, згідно з яким орган опіки та піклування заперечує проти задоволення позовних вимог в частині визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки таке рішення призведе до порушення охоронюваних законом житлових прав малолітньої дитини. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Цивільного кодексу України та Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Як встановлено з акту, затвердженого квартальним уповноваженим (а.с. 8) малолітній [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та фактично там не проживає з вересня 2015 року. У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради №8/33-1679 від 27.05.2021, суд встановив, що орган опіки та піклування вважає недоцільним визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки таке рішення призведе до порушення охоронюваних законом житлових прав малолітньої дитини. Згідно з частинами першою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків, а тому факт її непроживання у квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування житлом, у якому на законних підставах зареєстрований її батько. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в Постанові від 09.09.2020 у справі № 755/16152/16-ц. Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed