Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на автомобіль KIA CERATO, державний номер [NUMBER] 2008 року випуску; припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на автомобіль KIA CERATO, державний номер [NUMBER] 2008 року випуску; визнати право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на автомобіль KIA CERATO, державний номер [NUMBER] 2008 року випуску, в рівних частках, тобто, по 1/2 частці; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля KIA CERATO, державний номер [NUMBER] 2008 року випуску, в розмірі 83894,20 грн., визнавши за ним право приватної власності на автомобіль KIA CERATO, державний номер [NUMBER] 2008 року випуску; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, понесені нею при зверненні до суду, а саме - судовий збір в розмірі 838 грн. 94 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 29.04.1995 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. За час шлюбу у них народилася донька Катерина, яка на теперішній час є повнолітньою. Спільне життя у подружжя не склалося. 20.06.2011 року Енергодарський міський суд Запорізької області по справі № 2-580 2011 рік за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу виніс рішення про задоволення позову та розірвання їх шлюбу. За час спільного життя, а саме в 2008 році, [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти придбали автомобіль KIA CERATO, державний номер [NUMBER] 2008 року випуску. Будучи твердо впевненою, що вони одна сімя, [PERSON] не заперечувала проти того, щоб всі документи на право власності зазначеного автомобіля були оформлені тільки на відповідача. Після розірвання шлюбу подружжя продовжувало мешкати разом в одній квартирі. Окрім того, вони вирішили не звертатися до суду про розподіл спільного майна, а вирішити цю проблему мирним шляхом. Але влітку 2015 року відповідач почав стверджувати, що автомобіль належить лише йому та [PERSON] не має до нього на теперішній час ніякого відношення. Тому позивач вимушена звернутися до суду за вирішенням цього питання в судовому порядку. У судове засідання позивач не зявилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник позивача [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала в повному обсязі, та посилаючись на вимоги та обґрунтування викладені в позові, а також на матеріали справи просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про місце і час судового засідання, надавши заяву про розгляд справи за участі представника. Представник відповідача [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнав посилаючись на необхідність застосування строків позовної давності звернення позивача до суду, які на думку сторони відповідача пропущено позивачем без поважних причин, оскільки вважають що строки давності необхідно обчислювати з дати розірвання шлюбу. Разом з тим в судовому засіданні представник відповідача не заперечує, що спірний автомобіль придбано позивачем та відповідачем в період шлюбу, а також погоджується з оцінкою його вартості, відповідно до довідкового повідомлення наявного в матеріалах справи. Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилався позивач та його представник, як на підставу вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного: Відповідно до ч 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ч. 3 ст.10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виник спір. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.04.1995 року, актовий запис № 136 міського відділу реєстрації актів громадянського стану м. Енергодар Запорізької області(а.с. 6). Рішенням Енергодарського міського суду від 20.06.2011 року, яке набрало законної сили 30.06.2011 року, вказаний шлюб було розірвано (а.с. 8). Також під час розгляду справи встановлено, що сторонами за час шлюбу було придбано автомобіль KIA CERATO, державний номер [NUMBER] 2008 року випуску. Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу зазначений вище автомобіль належить на праві власності [PERSON] (а.с. 7). Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя визначені ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1, 2 ст. 60 СК України. Так, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, як передбачено ч. 1 ст. 61 СК України може бути будь - яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту незалежно від того, на ім'я кого з подружжя воно було придбано чи внесено грошовими коштами. Виходячи з положень зазначеної норми Закону, набуття майна під час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. На підставі викладеного, зазначене вище майно - автомобіль KIA CERATO, державний номер [NUMBER] 2008 року випуску є об'єктом права спільною сумісної власності сторін. Вирішуючи питання про поділ вказаного майна, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України, яка передбачає, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як вбачається з матеріалів справи, домовленості між сторонами відносно розміру часток не існувало, як і не укладався між ними шлюбний договір. Поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України ), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Згідно ч.1 ст.71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Зі змісту ст. 71 СК України вбачається, що в даному випадку потрібна згода того з подружжя, якому така компенсація має бути присуджена, а не того, на кого може бути покладено обов'язок по її сплаті. Відповідно і грошова сума має вноситись тим із учасників спільної власності на майно, ким заявлено вимогу про залишення цього майна у його власності із сплатою іншим співвласникам грошової компенсації. Згідно ст. 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. В розумінні ст. 183 ЦК України автомобіль є неподільною річчю, оскільки його не можна поділити без втрати його цільового призначення. Зазначена обставина визнається судом загальновідомою та не потребує доказування. З матеріалів справи вбачається, що позивач просить транспортний засіб залишити у власності відповідача, а 1/2 частину його вартості стягнути на її користь як грошову компенсацію належної їй частки в цьому майні. Відповідно до довідкового повідомлення № 209 від 28.08.2015 року орієнтовна вартість транспортного засобу - автомобіля KIA CERATO, 2008 року випуску становить 167788,40 грн. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про можливість присудження позивачу грошової компенсації замість належної їй частки автомобіля KIA CERATO, державний номер [NUMBER] 2008 року випуску. При цьому суд приймає вартість даного транспортного засобу, встановлену довідковим повідомленням № 209 від 28.08.2015 р., оскільки відповідачем не надано докази в підтвердження обставини, що вартість автомобіля KIA CERATO, державний номер [NUMBER] 2008 року випуску на даний час є меншою в зв'язку з можливим фізичним зносом. Про складнощі в отриманні доказів та про витребування доказів судом в порядку ст. 137 ЦПК України не заявлено. Пунктами 23,24 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11 Пленум Верховного Суду України роз»яснив), що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна,… незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до п.19 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11, вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Крім того, вирішуючи спір по суті, суд вважає, що позивачем при зверненні до суду із зазначеним позовом строки позовної давності не пропущено. Стороною відповідача, не надано належних та допустимих доказів, які б обґрунтовували, заявлене представником відповідача клопотання про необхідність застосування строків позовної давності. Відповідно до положень ч.1 ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно з ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст.72 СК). Отже, початок позовної давності для вимоги позивачки про поділ спільного майна подружжя обчислюється від дня, коли вона дізналася або могла дізнатися про порушення свого права власності, а не з часу розірвання шлюбу. Представником відповідача не надано суду жодного належного та допустимого доказі про пропущення позивачем строків позовної давності при зверненні до суду із зазначеним позовом. У своєму позові позивачка зазначала, що вона звернулася до суду одразу після того, як відповідач вперше зазначив на те, що автомобіль є його особистою приватною власністю та зрозуміла про неможливість досягнення з відповідачем компромісу з приводу поділу спільного майна. Вказане підтвердив при розгляді справи і представник відповідача, зазначивши, що до подання вказаного позову позивачка жодного разу не піднімала питання про визнання за собою права власності на автомобіль. Заперечуючи проти цього відповідач не надав суду достовірних доказів, які підтверджують, що позивачка раніше довідалася про своє порушене право. Крім того, допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], фактично підтвердила правову позицію позивача з приводу строків звернення до суду. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона добре знає як позивача так і відповідача, та перебуває з ними обома в гарних відносинах. Їй відомо, що останні офіційно розірвали шлюб в 2011 році, але після того все рівно спільно проживали в одній квартирі, аж до серпня 2015 року. Також зазначає, що їй відомо що спору між ними щодо спільного майна ніколи не було, вони користувались в тому числі спільним автомобілем. Наприкінці червня 2015 року вона перебувала в них в гостях, тоді позивач підняла питання щодо спільного використання автомобілю, на що відповідач категорично відмовив сказавши, що він сам буде ним користуватись, оскільки він його. Це дуже здивувало [PERSON], оскільки до цього відповідач ніколи не заявляв таких тверджень. З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем не пропущено строки позовної давності при зверненні із зазначеним позовом до суду, тому клопотання представника відповідача не підлягає задоволенню. З огляду на вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги [PERSON], обґрунтовані підтверджуються наданими та дослідженими в судовому засіданні доказами, а тому підлягають задоволенню. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved