Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

Позивач звернулась до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом, у якому просить визнати недійсним кредитний договір без номеру від 03 липня 2014 року, укладений між сторонами. На обґрунтування позовних вимог зазначила, що між нею та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» був укладений кредитний договір та їй було надано 3 400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак вважає, що вказаний договір слід визнати недійсним, оскільки в момент його укладення вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними у зв'язку з тяжкою хворобою. Крім того, представник відповідача в момент укладення договору ввів її в оману щодо істотних умов договору, зокрема порядку нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій у разі невиконання умов договору, не вручив їй копій договору та інших документів, її не було ознайомлено з Правилами та Умовами надання банківських послуг, договір зі сторони банку був підписаний з використанням факсимільного підпису голови правління, на що вона свою згоду не давала. Спірний правочин був вчинений під впливом обману, адже вона була інвалідом ІІ групи, про що банку було відомо, та вона не має постійного місця роботи. Договір був укладений на вкрай невигідних умовах під впливом тяжких обставин - кошти необхідні були на її лікування (проведення хіміотерапій). На теперішній час вона є інвалідом І групи та не має можливості виконувати умови договору, оскільки прикута до ліжка. Отже, вважає, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на погіршення становища споживача. В судове засідання представник позивача - [PERSON] не з'явилась, від неї надійшла зава про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, просив відмовити в його задоволенні, оскільки під час укладення договору між сторонами позивач була ознайомлена з Правилами та Умовами надання банківських послуг та остання зобов'язалась регулярно знайомитись з їх змінами, про що мається її особистий підпис у заяві про приєднання. Договір укладений з дотриманням норм цивільного законодавства України. Після укладання договору позивач отримала пам'ятку щодо суттєвих умов договору з наведенням прикладів вартості кредитних коштів в залежності від строків користування кредитом. Також, позивач ініціював кредитування рахунку не одномоментно. Кожного разу при кредитуванні рахунку позивачу надавалась інформація про умови кредитування та розмір його щомісячного платежу за кредитом. Сама позивач приймала рішення про необхідність кредитування рахунку та про суму, на яку слід прокредитувати рахунок. Під час укладення договору позивач не надавала відповідачу жодного документу, який би підтверджував її стан здоров'я та медичні діагнози. Сам договір не містить невигідних умов для позивача. Усі умови цього договору є стандартними для всіх клієнтів банку. Розмір плати за користування кредитом однаковий для всіх клієнтів банку, які уклали аналогічні договори. Вивчивши доводи позовної заяви, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до умов укладеного між сторонами договору б/н від 03 липня 2014 року позивач [PERSON] отримала кредит в розмірі 3 400,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір, що підтверджується її особистим підписом у заяві. При укладенні між сторонами договору, сторони керувались ч.1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. За змістом ст. 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 204 ЦПК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною першою ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 216 ЦПК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до п. 7 постанови пленуму Верховного Суду України « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Статтею 233 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину. Як роз'яснено в п. 23 постанови пленуму Верховного Суду України « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Згідно зі ст. 233 ЦК для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину. Тяжкі обставини це не будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище, а як його крайні форми. Наприклад, важка хвороба особи чи її близьких, смерть годувальника, крайня нужденність її сім'ї, загроза втратити заставлене житло чи банкрутства, надзвичайно низька винагорода за виконану роботу або надану послугу, порівняно з вартістю відчужуваної речі, та інші обставини, для усунення чи пом'якшення яких необхідно терміново укласти цей правочин. Тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися судом з урахуванням всіх обставин справи. Також, за змістом статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. При цьому позивачем не наведено обставин та не підтверджено належними та допустимими доказами наявності вкрай невигідних умов вчинення правочину. Крім того, позивачем не було доведено, що на момент укладення договору відповідач був обізнаний про наявність у неї тяжкої хвороби. Таким чином, оскільки спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, та в яких міститься повна інформація стосовно кредитування, а тому суд вважає необхідним в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed