Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-26 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовною заявою, в якій просила визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташованими по [ADDRESS], та на земельну ділянку розміром 0,50 га, виділену на підставі рішення Тлумацької міської ради народних депутатів від 02.12.1999 року за № 356, призначену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та ведення підсобного господарства, розташовану на території м. Тлумач Івано-Франківської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] (бабуся). Свої вимоги обґрунтовувала тим, що їй та її бабусі [PERSON] на праві спільної власності належали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованими по [ADDRESS]. Також бабусі [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка розміром 0,50 га, виділена на підставі рішення Тлумацької міської ради народних депутатів від 02.12.1999 року за № 356, призначена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та ведення підсобного господарства, розташована на території м. Тлумач Івано-Франківської області. [INFO] року бабуся [PERSON] померла. Ще за життя бабуся посвідчила на її ім'я та на імя [PERSON] заповіт, яким заповіла їй житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташованими по [ADDRESS], земельну ділянку та грошовий вклад, а [PERSON] заповіла житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованими по [ADDRESS]. Позивач прийняла спадщину за заповітом після смерті бабусі, оскільки вступила в управління спадковим майном. Позивач бажає оформити право власності на спадкове домоволодіння на своє ім'я, однак в нотаріальному порядку їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв'язку з тим, що наявна розбіжність в документах, що посвідчуються право власності на спадкове майно, а саме у імені спадкодавця - «[PERSON]» та «[PERSON]». У зв'язку з вищевказаним, позивач просить суд встановити факт приналежності спадкодавцю - [PERSON] правовстановлюючих документів: Свідоцтва про право спільної власності на житловий будинок від 18.06.1992 року та Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 13.01.2000 року, та визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS], та на земельну ділянку розміром 0,50 га, виділену на підставі рішення Тлумацької міської ради народних депутатів від 02.12.1999 року за № 356, призначену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та ведення підсобного господарства, розташовану на території м. Тлумач Івано-Франківської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] Позивач [PERSON] в підготовче судове засідання не з'явилась, однак у позовній заяві просила справу розглянути у її відсутності. Представник відповідача - Тлумацької міської ради ОТГ Тлумацького району Івано-Франківської області в підготовче судове засідання не з'явився, до суду подав письмову заяву, у якій вказав, що позов визнає, не заперечує проти його задоволення та просив справу розглядати без його участі. Свіввідповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з'явився, однак до суду подав письмову заяву, в якій вказав, що позов визнає, не заперечує проти його задоволення та просив розгляд справи провести без його участі. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з таких підстав: Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва на право спільної власності на житловий будинок від 18.06.1992 року та копії технічного паспорту на житловий будинок (домоволодіння) від 29.10.1990 року за [PERSON], яка була головою колгоспного двору, значилось господарство, розташоване по [ADDRESS] (а.с. 6-8, 11). Відповідно до копії довідки виконавчого комітету Тлумацької міської ради Івано-Франківської області № 2584 від 10.10.2016 року на підставі рішення сесії Тлумацької міської ради ХХІІ скликання вулиця Калініна була перейменована на вулицю Плав'юка (а.с. 9). У п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 із змінами «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що вирішуючи спори про право приватної власності на майно, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про власність» об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення, набуті з передбачених законом підстав. У п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 із змінами «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Отже, [PERSON] належало майно колгоспного двору, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Також відповідно до копії Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 13.01.2000 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 223, [PERSON], жительці [ADDRESS], на підставі рішення Тлумацької міської ради народних депутатів від 02.12.1999 року № 356 передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,50 га, розташовану на території м. Тлумач, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого підсобного господарства (а.с. 12). [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 15). Ще за життя вона посвідчила на ім'я [PERSON] (позивач) та [PERSON] (співвідповідач) заповіт, яким заповіла [PERSON] (позивач) житловий будинок з господарськими будівлями, що розташовані по [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0,50 га, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 13.01.2000 року, та грошовий вклад у філії Тлумацького Ощадбанку, а [PERSON] (співвідповідач) заповіла житловий будинок з господарськими будівлями, що розташовані по [ADDRESS], що підтверджується копією заповіту від 25.02.2000 року (а.с. 14). Згідно ст. 548 ЦК України (в редакції 1963 р.), який діяв на момент смерті спадкодавця - [PERSON], для отримання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 р.), діями, які свідчать про прийняття спадщини вважались: факт вступу спадкоємця в управління або володіння спадковим майном чи подача спадкоємцем заяви про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. [PERSON] (позивач) прийняла спадщину в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], оскільки вступила в управління спадковим майном, проживала та була зареєстрована разом зі спадкодавцем за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією будинкової книги № 130 (а.с. 18-20). Також спадщину в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . прийняв [PERSON] та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 13.03.2001 року (а.с. 54). Дані обставини підтверджуються копією спадкової справи № 169/2000 від 17.10.2000 року, заведеної Тлумацькою державною нотаріальною конторою Івано-Франківської області після смерті [PERSON] (а.с. 49-79), з якої вбачається, що позивач та співвідповідач є єдиними спадкоємцем в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], інших спадкоємців в порядку спадкування за законом чи за заповітом немає. Однак, позивачу [PERSON] в нотаріальному порядку відмовлено в оформленні спадщини за заповітом на житловий будинок з господарськими буділями та спорудами, та на земельну ділянку, які залишились після смерті [PERSON], у зв'язку з тим, що наявна розбіжність в документах, що посвідчуються право власності на дане спадкове майно, а саме у імені спадкодавця - «[PERSON]» та «[PERSON]», що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій, виданою державним нотаріусом Тлумацької державної нотаріальної контори Івано-Франківської області [PERSON] за № 366/02-31 від 21.04.2018 року (а.с. 17). Зазначені обставини перешкоджають позивачу належним чином оформити право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та на земельну ділянку. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Так, згідно п. 2 постанови пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд на підставі ч. 6. ст. 294 ЦПК України залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Тобто, з позовних вимог вбачається спір про право, а саме про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та на земельну діянку, які належали спадкодавцю, а тому позивач звернулась також з взаємопов'язаною вимогою про встановлення факту належності правовстановлюючих документів в порядку позовного провадження, оскільки встановлення даного факту має для неї юридичне значення та надає їй право на спадкування за заповітом. Відповідно до копії свідоцтва про народження позивача [PERSON] її батьками вказано [PERSON] та [PERSON] (а.с. 22). В свою чергу [PERSON] (батько) являється сином [PERSON] (бабуся), що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 25.04.2018 року (а.с. 23). Згідно копії свідоцтва про народження [PERSON] (бабуся), [INFO], її ім'я зазначено «[PERSON]» (а.с. 21). Крім цього, згідно копії будинкової книги № 130 для приписки громадян, що проживають по [ADDRESS], за цією адресою з 08.02.1983 року до моменту смерті була зареєстрована та проживала саме [PERSON], [INFO] (а.с. 18-20). Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає встановленим факт приналежності спадкодавцю - [PERSON] правовстановлюючих документів: Свідоцтва про право спільної власності на житловий будинок від 18.06.1992 року та Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 13.01.2000 року, де помилково вказано її ім'я «[PERSON]», оскільки встановлення даного факту має для позивача юридичне значення. Отже, на момент звернення до суду позивач правомірно претендує на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованими по [ADDRESS], та на земельну ділянку розміром 0,50 га, виділену на підставі рішення Тлумацької міської ради народних депутатів від 02.12.1999 року за № 356, призначену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та ведення підсобного господарства, розташовану на території м. Тлумач Івано-Франківської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки таке становище має місце по даній справі, суд вважає встановленими обставини, викладені позивачем в позовній заяві на обгрунтування своїх вимог. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За встановлених судом обставин, позов слід задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При такому вирішенні позову, враховуючи те, що відповідач та співвідповідач визнали позов до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, а саме 701,20 грн. На підставі ст.ст. 548, 549, 553 ЦК України (в редакції 1963 р.),

Outcome: approved