Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, де є треті особи, про стягнення заборгованості за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, посилаючись на те, що сторони уклали договір позики грошових коштів з визначенням строку їх повернення. В забезпечення виконання зобов'язань сторони уклали договір іпотеки, відповідно до якого відповідач взяла на себе зобов'язання відповідати своїм майном перед позивачем за невиконання або неналежне виконання нею основного зобов'язання за договором позики. Відповідач у встановлений договором позики строк грошові кошти не повернула, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка складається з суми неповернутої позики, відсотків за користування позикою, штрафних санкцій за порушення виконання основного зобов'язання. В рахунок погашення заборгованості, позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру відповідача, шляхом визнання за позивачем права власності, виселити осіб, що проживають у квартирі без надання іншого житлового приміщення. В судовому засіданні відповідач та представник відповідача, пояснили, що дійсно мало місце укладення договору позики грошових коштів у гривневому еквіваленті, і відповідач не має заперечень щодо наявності заборгованості, а також можливих штрафних санкцій передбачених законом. Відповідач пояснила, що позика мала місце у зв'язку з бажанням подальшого заробітку, проте така можливість була втрачена. Відповідач зазначає, що бажала і бажає виконати умови договору позики, погасити заборгованість, зокрема і шляхом продажу предмета іпотеки, проте позивач не погоджувалась скасувати обтяження квартири іпотекою. Виконати умови договору щодо добровільної передачі предмету іпотеки у власність позивача, відповідач можливості не мала, оскільки постійно проживає у іншій країні. В останнє судове засідання відповідач через хворобу та представник останньої без поважних причин, повідомлений належним чином, не з'явились, у зв'язку з чим пояснень, щодо отриманих у передбачений законом строк збільшених позовних вимог, в частині стягнення відсотків, за користування позикою, штрафних санкцій суду надано не було. З приводу звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідач та представник останньої заперечували, проте обґрунтованих пояснень заперечень суду не надали. При здійсненні правосуддя судам слід брати до уваги те, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) (далі - Конвенція) кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК), є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Зазначене є завданням цивільного судочинства (стаття 1 ЦПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02 вересня 2010 року,«Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02 листопада 2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 05 лютого 2004 року та інші). Оцінюючи поведінку заявника, а також осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу, слід звернути увагу на те, що не можна покладати відповідальність за тривалий розгляд справи використання ними процесуальних засобів, передбачених законодавством, для здійснення свого захисту, зокрема, у зв'язку зі зміною позовних вимог, вивченням матеріалів справи, заявленням клопотань, оскарженням ухвалених судових рішень. Разом із тим слід взяти до уваги факти невиконання ними процесуальних обов'язків, наприклад, ненадання чи надання з порушенням строку, передбаченого ЦПК, доказів у справі; неодноразові неявки в судове засідання без поважних причин, якщо це призвело до порушення розумного строку судового розгляду. Судді повинні усвідомлювати особисту відповідальність за розгляд справ у встановлені законом строки, за якість розгляду справ, не допускати фактів зволікання, вживати всіх необхідних заходів з метою неухильного дотримання процесуальних строків. Відповідач надала через канцелярію суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з перенесенням хірургічного втручання, проте, зважаючи, що відповідач надавала пояснення по суті позовних вимог, обізнаності із збільшеними позовними вимогами в частині суми заборгованості, наявності в останньої представника, тривалості розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість завершити судовий розгляд справи у відсутність відповідача. Крім того, як зазначено, вище представник останньої в судовому засіданні надав пояснення про те, що отримання позики відповідачем у гривневому еквіваленті нею визнається як і не заперечуватимуться вимоги щодо нарахування грошових санкцій, за прострочення виконання основного зобов'язання, що в свою чергу стало підставою для збільшення позивачем розміру позовних вимог та зміни валюти зобов'язань на гривневий еквівалент. Представник відповідача будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, до суду не з'явився, про причини неявки суд не повідомив та не просив розглянути справу у відсутність останнього, суд з урахуванням наданих представником пояснень, тривалості розгляду справи, неодноразової неявки представника без поважних причин, вважає, за можливе завершити розгляд справи у відсутність останнього. Суд вважає, що дії відповідача та представника останньої щодо відкладення розгляду справи, невиправдане неприбуття у судове засідання представника, направлені на затягування розгляду справи та порушення процесуальних строків. Треті особи [PERSON], [PERSON] до суду не з'явились, відповідачем, яка взяла на себе відповідний обов'язок, були повідомлені належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомили. Від третьої особи [PERSON] надійшла заява про відкладення судового засідання, через не направлення йому заяви про його залучення до участі у справі у передбачений строк, не роз'яснено права. Суд вважає, що вказана заява є не способом захисту прав та інтересів третьої особи, а направлена на затягування розгляду даної справи, оскільки [PERSON] був повідомлений відповідачем про час та місце розгляду справи за два дні до надходження даної заяви від [PERSON] до суду, що останньою та [PERSON] не оспорювалось. Проте, [PERSON] до суду протягом трьох днів не з'явився, з матеріалами справи не ознайомлювався, а також не з'явився і в судове засідання. Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що заява [PERSON], надійшла до суду через канцелярію та подана особисто за день до судового засідання, проте [PERSON] будучи в суді не звертався із заявами про надання справи для ознайомлення, отримання копії ухвали про залучення останнього до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог тощо. Таким чином, суд вважає, що неявка належних чином повідомлених вище вказаних третіх осіб, які не заявляють вимог на предмет позову, не є перешкодою для розгляду справи. Із тексту заяви [PERSON] вбачається, що останній обізнаний із вимогами законодавства щодо своїх прав, проте свідомо не скористався останніми, що свідчить про недобросовісну поведінку. Доводи про недотримання строків повідомлення про судовий розгляд з боку [PERSON] ,суд також вважає формальними міркуваннями, оскільки справа розглядається у судовому засіданні більше року, треті особи є членами родини відповідача і остання не заперечувала того, що треті особи були обізнані із даним судовим процесом. За таких обставин протягом розгляду справи в суді, треті особи, мали можливість звернутися до суду. Треті особи Дарницький районний відділ ДМС України в м. Києві, реєстраційна служба Головного управління юстиції в м. Києві, просили розглянути справу у відсутність представників останніх. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. 14.07.2011 року сторони уклали договір позики відповідно до якого позивач надала відповідачу грошові кошти в сумі 470820 грн., а остання зобов'язалась повернути позику до 14.01.2012 року /а.с. 106, 107/. Відповідач умови договору позики не виконала, позику не повернула. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагенту та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 1048 ЦК України, позивач має право на нарахування процентів на суму заборгованості на рівні подвійної облікової ставки НБУ, оскільки підстави вважати договір позики безпроцентним, передбачені вказаною нормою закону, на правовідносини сторін не розповсюджуються. Згідно розрахунку розмір процентів за користування коштами становить 159580 грн. /а.с. 160/. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи те, що відповідач прострочила виконання грошового зобов'язання, позивач має право на нарахування вище вказаних штрафних санкцій. Згідно розрахунку розмір інфляційних витрат становить 353879 грн. 17 коп., 3% річних становить 47946 грн. 24 коп. /а.с. 160, 161/. Представник відповідача будучи ознайомлений із вказаними розрахунками 14.07.2015 року /а.с. 209/, заперечень щодо останніх не надав, зокрема і контррозрахунку. Таким чином, загальна заборгованість відповідача перед позивачем станом на 08.07.2015 рік становить 1032225 грн. 41 коп. /а.с.158, 159/ 29.07.2011 року на забезпечення виконання основного зобов'язання сторони уклали договір іпотеки, відповідно до якого відповідач взяла на себе зобов'язання відповідати за невиконання чи неналежне виконання договору позики своїм майном, а саме квартирою [NUMBER], що розташована у будинку [ADDRESS], загальною площею 51,40 кв.м., жилою площею - 29,00 кв.м., яку передала в іпотеку позивачу /а.с. 108, 109, 133-135/. Згідно ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, щозалишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Згідно ст. 4 Закону України «Про іпотеку», обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про іпотеку», іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів; зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання; опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані; посилання на видачу заставної або її відсутність. Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до п. 5.1. договору іпотеки, право на звернення стягнення на предмет іпотеки позивач набуває у разі якщо у момент настання терміну виконання зобов'язання за договором позики, зобов'язання не буде виконано, а саме: при повному або частковому неповерненні у встановлений договором термін суми позики та/або при несплаті або частковій несплаті у встановлений договором строк платежів, які визначені договором; у разі порушення відповідачем обов'язків передбаченим договором позики. Відповідно до п. 5.2. договору, позивач у разі виникнення у нього права на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, на власний розсуд звертає стягнення на предмет іпотеки, на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса, у позасудовому порядку продає від свого імені предмет іпотеки, приймає предмет іпотеки у свою власність на підставі договору про задоволення вимог. Договір іпотеки укладений сторонами, посвідчений нотаріально, має місце державна реєстрація від 29.07.2011 року, а отже з цього часу між сторонами виникли взаємні права та обов'язки і враховуючи те, що відповідач порушила основне зобов'язання, у позивача виникло право на задоволення своїх грошових вимог на підставі договору іпотеки та вимог закону. Згідно п. п. 5.3, 5.3.1 договору іпотеки передбачений позасудовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема передача відповідачем у власність позивача предмета іпотеки, шляхом укладення договору про задоволення вимог позивача, проте відповідачем не було вчинено дій щодо виконання вказаних умов. В судовому засіданні відповідач не надала обґрунтованих пояснень у зв'язку з чим, остання ухилилась від виконання вказаних умов договору, окрім того, що відповідачу для цього перешкоджала відстань, зважаючи на її місце проживання в іншій країні. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Згідно ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Враховуючи, що відповідач, згідно умов договору іпотеки, добровільно не передала право власності на предмет іпотеки позивачу, шляхом укладення відповідного договору, в судовому засіданні відповідач та представник останньої заперечували проти позовних вимог в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, суд дійшов висновку про те, що відповідачем заперечується право позивача на задоволення грошових вимог останньої, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, а отже таке право підлягає захисту, шляхом його визнання, що відповідає ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Згідно п. 1.3. договору іпотеки на час укладення останнього, вартість предмета іпотеки становила 576350 грн. /а.с. 192/. Згідно висновку про вартість об'єкта незалежної оцінки від 30.10.2014 року вартість предмета іпотеки становить 734000 грн. /а.с. 40/, що заперечувалося представником відповідача, у зв'язку з чим за клопотанням останнього була призначена експертиза /а.с. 52/. Разом з тим, через несплату відповідачем коштів ухвала суду була повернута без виконання. Згідно висновку про вартість об'єкта незалежної оцінки від 08.07.2015 року, проведеного позивачем у зв'язку із збільшенням розміру позовних вимог, вартість предмета іпотеки становить 935000 грн. /а.с. 164/. Вказаний висновок відповідачем та представником останньої не оспорений. Згідно розрахунку заборгованості станом на 08.07.2015 рік остання становить 1032225 грн., тоді як вартість предмета іпотеки 935000 грн., а отже вартість останнього не перевищує розміру основного грошового зобов'язання. Таким чином, визнання права власності на предмет іпотеки за позивачем не тягне за собою порушення прав відповідача, що могло б мати місце, якщо б вартість предмета іпотеки перевищувала розмір основного грошового зобов'язання і така різниця в подальшому підлягала б відшкодуванню відповідно до умов договору та вимог закону. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Позивач просить припинити право користування відповідача на предмет іпотеки, проте суд вважає, що в цій частині вимог підлягають задоволенню частково, а саме шляхом припинення права власності, оскільки відповідно до змісту такого права власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Згідно п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника. В судовому засіданні відповідач та представник останньої повідомили суд про те, що у квартирі, яка є предметом іпотеки, проживають треті особи, а саме [PERSON], чоловік відповідача [PERSON] дружина сина відповідача, [PERSON], син відповідача, останній у квартирі зареєстрований /а.с. 214 з.с./. Вказані обставини учасниками процесу не оспорювались. Згідно ч. 4 ст. 311 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. 8 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Згідно ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON] із квартири є законними та обґрунтованими. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено і не оспорювалось учасниками процесу, що відповідач у квартирі не проживає, а постійно проживає у Федеративній Республіці Німеччина, тому вимога про її виселення є безпідставною. Крім того. згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати.

Outcome: partial