Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

Позивач звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідача, про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів, та стягнення аліментів за минули період, посилаючись на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них є донька, після народження якої сторони розірвали шлюб та стали проживати окремо. Відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкується з дитиною, не виявляє до дитини жодного інтересу. Крім того, відповідач ухиляється від утримання дитини, не виконує рішення суду про стягнення аліментів, у зв'язку з чим позивач просить стягнути аліменти за минулий період. Також, позивач просить збільшити розмір стягнутих аліментів, зважаючи на підвищення цін на проживання у країні і відсутність доказів того, що у відповідача не мінливий дохід. Позивач вважає, що відповідач свідомо нехтує своїми правами та обов'язками по відношенню до дитини, у зв'язку з чим є підстави для позбавлення останнього батьківських прав відносно малолітньої доньки. В судовому засіданні позивач та представник останньої позов підтримали, просили задовольнити. Відповідач до суду не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомив та не просив розглянути справу в його відсутність, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про те, що неявка відповідача повторно у судове засідання має місце без поважних причин. Представник відповідача просив відкласти розгляд справи, посилаючись на неможливість бути присутнім у судовому засіданні, через від'їзд на лікування, проте доказів про відповідне лікування не надав. Таким чином, суд вважає, що у даному випадку з боку відповідача та представника останнього мають місце дії направлені на затягування розгляду справи, що є порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Судом згідно п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини була надана можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору, після скасування заочного рішення мало місце два судового розгляду справи, на яке відповідач не з'явився, отже суд вважає, що останній та представник відповідача свідомо знехтували своїми правами. Відповідно до практики Верховного Суду України про ухвалення та перегляд судами заочних рішень у цивільних справах вбачається правильним, що неявка відповідача в судове засідання після оголошеної перерви, зупинення провадження у справі та поновлення її слухання не дає підстав для ухвалення заочного рішення, оскільки відповідач брав участь у попередніх засіданнях, йому роз'яснювали його права та обов'язки, він висловлював свою думку і ставлення до позовних вимог. У випадку явки в судове засідання представника відповідача з належно оформленими повноваженнями суд не вправі ухвалювати заочне рішення. Це випливає зі змісту ст. 38 ЦПК про те, що сторони можуть брати участь у цивільній справі особисто або через представника, і ст. 44 ЦПК щодо можливості вчинення представником усіх процесуальних дій від імені особи, яку він представляє, а також того, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Враховуючи, що у даній справі була оголошена перерва, представник відповідача приймав участь у судовому засіданні, останньому роз'яснювалися права та обов'язки, представник мав можливість висловити свою думку щодо позовних вимог, справу можливо розглянути у відсутність відповідача та представника останнього та ухвалити у справі рішення суду у загальному порядку. Представник третьої особи, позов вважав обґрунтованим та підтримав висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Вислухавши пояснення учасників процесу, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.08.2001 року до 28.09.2009 року /а.с. 5, 6/. [INFO] року у сторін народилась донька [PERSON] /а.с. 7/. Донька сторін проживає разом із позивачем, меншою сестрою, дитиною від другого шлюбу позивача та другим чоловіком позивача, за адресою: [ADDRESS]. У вказаній квартирі створенні умови для проживання дитини, її розвитку та виховання, що підтверджується актами обстеження житлових умов третьої особи /а.с. 39/. Згідно висновку Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації № 101-9830/01 від 15.12.2014 року, орган опіки та піклування вважає за можливе позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки /а.с.37-38/. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. З показів свідків [PERSON], яка працює нянею у с ім'ї позивача протягом п'яти років, [PERSON], яка є подругою сім'ї позивача, [PERSON], який є другим чоловіком позивача, вбачається, що позивач, має достатній рівень житлових умов, дитина сторін називає батьком [PERSON], який вважає дитину рідною донькою та виконує обов'язки батька. Позивач та [PERSON] мають спільну доньку, сестру доньки Єлізавети, це є повноцінна родина з двома дітьми, про яких позивач та [PERSON] турбуються однаково, займаються розвитком та вихованням дітей, повністю утримують останніх. В свою чергу, відповідач не бажає виховувати та утримувати доньку Єлізавету, не проявляє жодної ініціативи щодо спілкування з дитиною, тобто не несе будь яких батьківських обов'язків по відношенню до доньки. Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, що здійснюються судами, першочергова увага повинна приділятися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно п. 2 ч. 1, ст. 164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п. 16 ППВСУ від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 27 Конвенції про права дитини, батько(- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. У заяві про перегляд заочного рішення, відповідач зазначив, що висновок третьої особи є недостатньо обґрунтованим, проте доказів на підтвердження вказаних обставин згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, відповідач та представник останнього не надав. Зокрема не надано суду доказів про те, що відповідачем вживалися будь які заходи для спілкування з дитиною, відповідач приймає участь в її утриманні, вихованні або намагається вчиняти такі дії, проте мають місце будь які перешкоди тощо або інші об'єктивні обставини, які повністю унеможливлюють виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків передбачених законом та виправдовують поведінку відповідача. Також, відповідач стверджував, що не з'ясовано думку дитини, проте відповідних клопотань під час судового розгляду відповідач та представник останнього згідно ст. 27, 31 ЦПК України не заявляли. Будь яких інших аргументів на підставі яких можна було б дійти висновку про те, що відповідач бажає виконувати батьківські обов'язки по відношенню до дитини сторін відповідачем та представником відповідача не зазначено. Враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача в частині позбавлення батьківських прав повністю знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і з урахуванням якнайкращих інтересів дитини є такими, що підлягають задоволенню, оскільки беззаперечно встановлено факт свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками по відношенню до дитини. Також, суд вважає, що в майбутньому набути відповідні права по відношенню до дитини сторін, може виявити бажання чоловік позивача і формальне батьківство відповідача не повинно стояти на заваді інтересів дитини. Разом з тим, суд вважає, що вимоги про зміну розміру аліментів та стягнення аліментів за минули період не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Згідно рішення суду від 09.01.2013 року з відповідача на користь позивача стягнуті аліменти на утримання доньки /а.с. 74, 75/. В судовому засіданні встановлено, що відповідач дитину добровільно не утримує, разом з тим і позивач не зверталась до виконавчої служби з метою виконання примусового рішення суду про стягнення аліментів /а.с. 90 - 93/. Згідно ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Позивач та представник останньої згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України, не надали доказів на підтвердження наявності підстав передбачених ст. ст. 191, 192 СК України, наявність яких необхідна для задоволення вимог позивача про зміну розміру аліментів та стягнення аліментів за минулий період.

Outcome: partial