Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком розташованим за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником вищезгаданого будинку. Відповідач по справі [PERSON] зареєстрований в її будинку, однак починаючи з 2009 року за місцем реєстрації не проживає, відповідач мешкає в м. Києві, де саме їй невідомо. Вона не зверталась до відповідача з проханням, щоб той добровільно знявся з реєстрації з належного їй будинку, оскільки останнє відоме їй місце проживання відповідача - це адреса її будинку: м. [ADDRESS]. Позивачка просить суд винести рішення та визнати [PERSON], [INFO] особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: будинком розташованим за адресою: [ADDRESS]. Позивачка у судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), у разі неявки в судовезасідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень ЦПК розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач по справі у судове засідання не з'явився, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд прийшов до висновку про можливість заочного розгляду справи у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази у справі, встановив наступне. Позивачка є власником будинку по [ADDRESS] Чернігівської області, що підтверджується договором дарування будинку та к. домової книги. Відповідач по справі [PERSON] зареєстрований в її будинку, однак починаючи з 2009 року за місцем реєстрації не проживає, що підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації. Відповідач мешкає в м.Києві, де саме позивачу невідомо. Позивач не зверталась до відповідача з проханням, щоб той добровільно знявся з реєстрації з належної їй будинку, оскільки останнє відоме їй місце проживання відповідача - це адресою її будинку: м. [ADDRESS]. За таких обставин позивачка змушена звернутись до суду, просить суд винести рішення та визнати [PERSON], [INFO] особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: будинком розташованим за адресою: [ADDRESS]. Ст.41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У відповідності до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до положень ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Враховуючи зазначене вище, з'ясувавши повно і всебічно обставини справи, перевіривши їх доказами, дослідженими у судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Судові витрати залишити за позивачем за її проханням. На підставі викладеного,

Outcome: approved