Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру, виданим управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації. Відповідно до довідки Ф-3, виданої ЖБК «Суднобудівельник-10», у вказаній квартирі зареєстрована вона (позивач) та члени її сім»ї, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідач. Як вказує позивач, відповідач у спірній квартирі не проживає з 2010 року і по теперішній час до квартири не з»являється. На думку позивача, оскільки відповідач у квартирі не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за неї, чим об»єктивно порушуються її (позивача) права, як власника квартири, і тому вона змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог [PERSON], діючи в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], звернулась до суду з зустрічним позовом про вселення та зобов»язання не чинити перешкоди в користуванні квартирою. Свої вимоги відповідач мотивує тим, що 28.08.1999 року вона уклала шлюб з чином позивача [PERSON] та була вселена до спірної квартири як дружина сина, а отже - як член сім»ї позивача. [INFO] року у неї та [PERSON] народився син [PERSON]. 04.10.2001 року вона разом з сином були зареєстровані у [ADDRESS]. Зареєстровані вони були за заявою власника квартири про вселення та за згодою інших членів сім»ї. Будь-яких угод про тимчасове користування житлом між сторонами укладено не було. [INFO] у неї та [PERSON] народився син [PERSON], який 08.10.2004 року також був зареєстрований у квартирі. До 2013 року у неї, чоловіка, дітей та позивача були гарні сімейні відносини, позивач допомагала їй доглядати дітей, разом вони вели спільне господарство. Проте, у 2013 році її чоловік залишив її та дітей і пішов з сім»ї, в зв»язку з чим вона була змушена звернутись до суду з позовами про стягнення аліментів та розірвання шлюбу, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 23.08.2013 року. Як зазначає відповідач, після розірвання шлюбу саме позивач створила їй такі умови проживання, за яких вона була вимушена забрати дітей та залишити це приміщення. При цьому, протягом тривалого часу вона та її діти ще мали доступ до квартири, де залишились їх речі: одяг, взуття, іграшки, предмети особистої гігієни. Однак, позивачем було змінено замки у вхідних дверях квартири, добровільно ключі позивач не надає, на дзвінки двері не відчиняє. Вона (відповідач) іншого житла не має та вимушена з дітьми проживати у родичів, колег по роботі та друзів. На даний час вона разом з сином [PERSON] проживає у квартирі, яка належить її друзям за адресою: [ADDRESS], її старший син [PERSON] з 01.09.2015 року навчається у Об»єднанні Спортивних шкіл ім.Польських олімпійців в м.Члухові (Польща), програма навчання розрахована до 31.08.2018 року. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що позивач добровільно не впускає її та неповнолітніх дітей до квартири, відповідач просить вселити її та неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], у квартиру [ADDRESS] та зобов»язати позивача не чинити їм перешкоди у користуванні квартирою. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення, проти вимог зустрічного позову заперечував, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним. Відповідач [PERSON] проти позову заперечувала, вимоги зустрічного позову просила задовольнити. При цьому відповідач вказала на те, що не проживає у квартирі виключно з вини позивача, яка після розірвання шлюбу з її сином у 2013 році створила нестерпні умови, а згодом змінила замки у вхідних дверях квартири. Ще однією поважною причиною її не проживання у квартирі є те, що після розірвання шлюбу діти проживають разом з нею, старший син з 2015 році проживає у Польщі, а молодший син - у школі в Печерському районі м.Києва за місцем їх фактичного проживання на сьогоднішній день. Крім того, відповідач зауважує на те, що будь-яких доказів на підтвердження того, що позивач сплачує надмірні та/або додаткові платежі за житлово-комунальні послуги в зв»язку з її (відповідача) реєстрацією у спірній квартирі, з боку позивача не надано. Більш того, в квартирі встановлені лічильники води, газу та електроенергії, а плата за утримання будинку, прибудинкової території та опалювання розраховується не за кількістю зареєстрованих осіб, а за площею квартири. Тому, на думку відповідача, посилання позивача на цю обставину не має істотного значення при вирішенні даного судового спору. Посилаючись на викладені обставини, відповідач вважає, що позивач не довела належними та допустимими доказами те, яким чином її (відповідача) реєстрація у спірній квартирі перешкоджає їй у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Крім того, позивачем в позові не зазначено, згідно якої норми житлового законодавства вона (відповідач) має бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Представник третьої особи за зустрічним позовом - Служби у справах дітей Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з»явився, надавши суду листа, в якому просить розглядати справу без участі представника служби та винести рішення з урахуванням житлових інтересів неповнолітніх дітей (а.с.39). Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, допитавши свідка, вивчивши письмові докази, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, в той час, як зустрічний позов [PERSON] є необгрунтованим, з наступних підстав. Відповідно свідоцтва про право власності на квартиру від 15.01.2001 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, позивач є власником квартири [ADDRESS] (а.с.5). Як встановлено судом, відповідач [PERSON] перебувала у шлюбі з сином позивача [PERSON] з 28.08.1999 року, від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 23.08.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.28, 31). Згідно довідки Ф-3 від 11.12.2014 року, виданої ЖБК «Суднобудівельник-10», у квартирі [ADDRESS] зареєстровано 6 осіб, а саме: позивач [PERSON] - власник, [PERSON] та [PERSON] - сини, відповідач [PERSON] - колишня невістка, [PERSON] та [PERSON] - онуки (а.с.8). В судовому засіданні представник позивача просив про задоволення позову [PERSON] та відмову у задоволенні зустрічного позову, вказуючи на те, що відповідач втратила право користування спірною квартирою внаслідок її відсутності понад один рік без поважних причин. Крім того, відповідачем було написано нотаріально посвідчену заяву, в якій вона зобов»язувалсь знятися з реєстрації у квартирі, однак, до цього часу цього не зробила. Відповідач, заперечуючи проти позову, просила про задоволення зустрічного позову, вказуючи на те, що не проживає у квартирі внаслідок неправомірних дій позивача, а також на те, що позивачем не доведено належними доказами та відповідними правовими нормами свої позовні вимоги. Суд вважає, що доводи позивача в позові та її представника є обґрунтованими, в той час, як доводи відповідача є безпідставними, з огляду на наступне. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст.319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частина 3 ст.9 ЖК України визначає, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно актів, складених ЖБК «Суднобудівник-10» 25.02.2015 року, 02.11.2015 року, 10.12.2015 року, відповідач не проживає у квартирі з серпня 2010 року по теперішній час (а.с.6, 7, 17). Крім того, відповідно довідки від 02.03.2016 року, виданої Союзом (масивом) «Безрадичі», в будинку, який належить позивачу [PERSON] на праві власності та розташований в садовому товаристві «Союз (масив) «Безрадичі», на території Старобезрадичівської сільської ради, в період з 2009 року по березень 2013 року проживав її син [PERSON] разом зі своєю дружиною [PERSON] та неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] (а.с.52). Згідно довідки, виданої директором Об»єднання Спортивних Шкіл ім.Польських Олімпійців в Члухові, [PERSON] прийнятий до першого класу Загальноосвітнього Спортивного Ліцею з 01.09.2015 року. Програма навчання закінчується 31.08.2018 року (а.с.32). З нотаріально посвідченої заяви [PERSON], [PERSON], [PERSON] від 05.06.2014 року вбачається, що [PERSON] зобов»язалась виписатись з місця реєстрації за адресою: [ADDRESS] після підписання цієї заяви впродовж 10 календарних днів (а.с.18). Наведені докази свідчать про те, що відповідач з 2010 року по даний час у спірній квартирі не проживає без поважних причин. Крім того, нотаріально посвідчена заява від 05.06.2014 року свідчить про наявність наміру відповідача знятися з реєстрації у вказаній квартирі. Посилання відповідача на те, що вона не проживає у спірній квартирі з вини позивача, яка створила їй нестерпні умови проживання, а згодом змінила замки, суд до уваги не приймає, оскільки відповідачем не надано жодного доказу на їх підтвердження. Крім того, в судовому засіданні відповідач вказала, що з приводу неможливості проживання у квартирі та створення перешкод у користуванні квартирою з жодними заявами вона не зверталась ані до суду, ані до інших установ. Допитаний в якості свідка [PERSON], який є сином позивача та колишнім чоловіком відповідача, пояснив, що з 2010 року до моменту розлучення він разом з відповідачкою та дітьми не проживали у квартирі, а проживали на дачі під м.Обухів. Після розірвання шлюбу відповідач забрала дітей і речі та виїхала. Свідок зазначив, що у дітей є вільний доступ до квартири, старший син на даний час навчається у Польщі, де і проживає. Відповідач обіцяла виписатись з квартири, однак цього не зробила. Також, свідок вказав і про те, що замки до вхідних дверей квартири було змінено рік назад. Суд приймає до уваги ці покази свідка, оскільки вони не протирічать поясненням як представника позивача, так і відповідача, а також підтверджуються іншими доказами по справі. Зокрема, в судовому засіданні відповідач підтвердила факт проживання її та чоловіка з дітьми на дачі з 2010 року по 2013 рік, тобто встановленим є факт, що відповідач не проживає у спірній квартирі з 2010 року. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначала і про те, що позивач не довела належними та допустимими доказами те, яким чином її (відповідача) реєстрація у спірній квартирі перешкоджає їй у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, крім того, позивачем в позові не зазначено, згідно якої норми житлового законодавства вона (відповідач) має бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Суд не приймає до уваги і ці твердження відповідача, оскільки позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на положення ст.405 ЦК України, яка чітко та імперативно визначає підстави для визнання особи такою, що втратила права користування житловим приміщення, тому дані вимоги не потребують додаткового правового обґрунтування положеннями ЖК України. Відсутність доказів чинення перешкод відповідачем позивачу внаслідок її реєстрації на висновок суду про втрату відповідачем права користування спірною квартирою не впливають, оскільки положення ст.405 ЦК України не вимагають доведення факту існування таких перешкод. Посилання відповідача у зустрічному позові на положення ЗУ «Про охорону дитинства» суд не приймає до уваги, оскільки під час судового розгляду не здобуто жодних доказів про порушення житлових прав неповнолітніх дітей. Крім того, суд враховує і те, що відповідач в своїх поясненнях вказала про те, що дітям не чиняться перешкоди у користуванні квартирою, а тому приходить до висновку про відсутність предмету спору в цій частині. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про задоволення вимог [PERSON] та відсутність підстав для задоволення зустрічного позову, оскільки відповідачем не надано жодного належного доказу поважності причин її не проживання у спірній квартирі протягом строку, встановленого ст.405 ЦК України, а також відсутні докази чинення перешкод відповідачу та неповнолітнім дітям у користуванні квартирою. Оскільки позов задовольняється, то, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 487 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved