Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на ті обставини, що рішенням Миронівського районного суду Київської області від 10 грудня 2015 року, яке ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 04 лютого 2016 року залишено без змін, задоволено її позов до відповідача про встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а також про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності. Встановлено факт проживання її та відповідача однією сім'єю як чоловіка та жінки без шлюбу з 30 вересня 2005 року по 30 липня 2015 року та визнано незавершений будівництвом будинок з господарськими будівлями та спорудами по вулиці [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності сторін. Відповідач [PERSON] з лютого 2016 року чинить їй перешкоди у користуванні вказаним незавершеним будівництвом будинком з господарськими будівлями та спорудами, змінив замки на вхідних дверях, не допускає її до будинку та не дає ключі від нього, чим порушує її права як співвласника. Її прохання про надання ключів від будинку відповідач ігнорує, уникає зустрічі з нею. Як наслідок, вона позбавлена можливості вживати заходів до завершення будівництва вказаного будинку, введення його в експлуатацію та поділу у встановленому законом порядку з тим, щоб вона та її неповнолітня дочка [PERSON], мали можливість у ньому проживати. З метою захисту її прав як співвласника об'єкта незавершеного будівництва просила зобов'язати [PERSON] не чинити їй перешкоди у праві користування незавершеним будівництвом будинком з господарськими будівлями та спорудами по вулиці [ADDRESS] та усунути перешкоди в користуванні ним шляхом надання їй ключів від дверей незавершеного будівництвом будинку з господарськими будівлями та спорудами і можливості вільного доступу до них, стягнути з відповідача на її користь понесені у цивільній справі і документально підтверджені судові витрати. Ухвалою судді Миронівського районного суду Київської області від 05 травня 2016 року в справі відкрито провадження. Ухвалами Миронівського районного суду Київської області від 03 серпня 2016 року та від 26 липня 2017 року провадження у справі було зупинено до вирішення справи за заявою [PERSON] про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами судового рішення у справі ЄУН 371/1557/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту, визнання незавершеного будівництва об'єктом права спільної сумісної власності. 10 липня 2017 року Миронівським районним судом Київської області прийнято рішення про повернення відповідачу [PERSON] його апеляційної скарги на ухвалу Миронівського районного суду Київської області від 12 квітня 2017 року про відновлення провадження у справі. Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 01 березня 2018 року поновлення провадження у справі. 28 березня 2018 року Миронівським районним судом Київської області прийнято рішення про відкладення розгляду справи та повернення відповідачу його апеляційної скарги на ухвалу судді про відкриття провадження у справі від 05 травня 2016 року. Відповідач відзиву на позов не подав. В судове засідання сторони та їх представники не з'явилися, представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Зважаючи на ті обставини, що будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з'явився до суду, причин неявки в судове засідання не повідомив, доказів поважності причини неявки в судове засідання не надав, враховуючи правила ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість вирішення справи у відсутності відповідача. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Згідно з ч. 3 ст. 2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права». Судом встановлені такі обставин і визначені відповідно до них правовідносини. Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 10 грудня 2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту, визнання незавершеного будівництва об'єктом права спільної сумісної власності, позов задоволено, встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю як чоловіка та жінки без шлюбу з 30 вересня 2005 року по 30 липня 2015 року, визнано незавершений будівництвом будинок з господарськими будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]. Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 04 лютого 2016 року рішення залишено без змін та набрало чинності 04 лютого 2016 року. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року) закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном і закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Держава гарантує не лише свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 74 СК України на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно з правилами ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. На підставі ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою, та згідно ч. 1 ст. 66 СК України подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, що передбачено ч. 1 ст. 369 ЦК України. Встановлено, що судовим рішенням незавершений будівництвом будинок з господарськими будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] є об'єктом права спільної сумісної власності сторін. Користуватися вказаним об'єктом права спільної сумісної власності позивач не в змозі, оскільки відповідач [PERSON] з лютого 2016 року чинить їй перешкоди у користуванні вказаним незавершеним будівництвом будинком з господарськими будівлями та спорудами, змінив замки на вхідних дверях, не допускає її до будинку та не дає ключі від нього, її прохання про надання ключів від будинку відповідач ігнорує, уникає зустрічі з нею. Вказані обставини наведені позивачем, підтверджуються інформацією Миронівської міської ради Київської області від 25.03.2016 за № 654 про результати розгляду комісією з питань захисту прав дитини при Миронівському міськвиконкомі заяви про вчинення відповідачем перешкод у користуванні недобудованим житловим будинком, витягом з протоколу № 3 засідання комісії з питань захисту прав дитини при міськвиконкомі від 23.03.2016, актом обстеження від 16.03.2016, висновками розгляду звернення позивача, складеними Миронівським ВП ГУНП України в Київській області 27.02.2016, 12.03.2016, 18.03.2016. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Для спростування вказаних позивачем обставин відповідач в судове засідання не з'явився. Судом встановлено, що позивач позбавлена можливості майном, на яке вона набула права, вживати заходів до завершення будівництва будинку, введення його в експлуатацію та поділу у встановленому законом порядку з метою проживання у вказаному помешканні з неповнолітньою дочкою [PERSON] За правилами ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, дійшов висновку, що обставини, якими обґрунтовані заявлені вимоги, мали місце. Позивачем доведено, що вона є особою, яка має речове право на незавершений будівництвом будинок під номером [ADDRESS], яке набула з підстави, передбаченої законом, діями відповідача порушується її право законного володіння. З метою захисту порушеного права позивача суд вважає необхідним заборонити відповідачу чинити позивачу перешкоди у користуванні об'єктом незавершеного будівництва та зобов'язати його передати позивачу ключі від дверей будинку. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 133, ст.ст. 137, 141 ЦПК України. За правилами ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. За положеннями частини 3 вказаної статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частино 4 статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Представник позивача надав суду договір про надання правової допомоги, укладений позивачем з адвокатом 02 серпня 2016 року, розрахунок розміру компенсації витрат на правничу допомог, квитанцію № 735157 від 19 травня 2016 року, згідно яких вартість понесених витрат на правову допомогу склала 1500 грн. Витрати на правову допомогу полягають у витратах на складання позовної заяви, консультування, складання процесуальних документів, участь у судових засіданнях. Розмір витрат на правничу допомогу є спів мірним складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг). При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір в сумі 941,42 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, ст. ст. 16, 207, 220, 546, 547, 572, 610, 611, 625, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України,

Outcome: approved