Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, який уточнила в останній редакції 24.02.2017, та обґрунтовувала тим, що вона є вдовою [PERSON] , померлого [INFO] . З 1995 року вона перебувала з [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах, вони проживали разом, однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] , водночас місцем її реєстрації є адреса: [ADDRESS] . У 1996 році чоловіка було позбавлено волі за вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області на п`ять років. У цей час позивач проживала одна. 27.07.2001, після звільнення [PERSON] , вони одружилися. Разом з ними у вказаному домоволодінні проживав її онук [PERSON] , який з 2005 по 2012 роки відвідував середню школу №123. До укладання шлюбу, чоловік проживав у вказаному домоволодінні зі своєю матір`ю [PERSON] . Житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] , належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в розмірі 1/2 частини. Інша 1/2 частина належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка [PERSON] . [INFO] , перебуваючи на лікуванні в Криворізькій центральній районній лікарні, [PERSON] склала заповіт на все своє майно на користь [PERSON] [INFO] [PERSON] помирає. Після її смерті син [PERSON] залишився проживати за вказаною адресою. Оскільки, [PERSON] вважав, що наявності заповіту та факту його проживання в спірному домоволодінні достатньо для прийняття спадщини, тому до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертався. З 1995 року [PERSON] не працював. Позивач отримувала дохід від підприємницької діяльності. У зв`язку з виниклою необхідністю вона протягом 2002-2004 років виконала будівельно-ремонтні роботи. Таким чином, внаслідок грошових затрат вартість нерухомого майна збільшилась більше, ніж у два рази, а тому, позивач вважає домоволодіння спільним сумісним майном подружжя, в якому її частка становить 1/2 частину. Крім того, вона до теперішнього часу проживає у домоволодінні та продовжує його утримувати. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд: визнати домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , спільним сумісним майном подружжя; визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , як дружини; визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування. Позивач та його представник у судове засідання, призначене на 11.11.2020 не з`явились. Представник позивача [PERSON] надіслала до суду заяву в якій просила суд розглянути справу за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримала повністю. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх представники у судове засідання не з`явилися, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти позову заперечували. Представник відповідача територіальної громади міста в особі Криворізької міської ради в судове засідання не з`явилася, надала суду клопотання про проведення подальшого розгляду справи за її відсутності, у задоволенні позовних вимог просила відмовити в повному обсязі. Оскільки сторони надали свої пояснення в попередніх судових засіданнях, а наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно з роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ц1і норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України). Згідно запису Акту про народження № 21 від 26 квітня 2947 року [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] (том 1 а.с.11). Згідно копії свідоцтва про право на спадщину по закону від 26 вересня 1977 року виданого першої Криворізькою державною нотаріальною конторою, [PERSON] прийняла у спадщину після смерті чоловіка [PERSON] на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] (том 1 а.с.17,18). Відповідно до свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя від 26 вересня 1977 року, виданого першої Криворізькою державною нотаріальною конторою Філенко В.Є. належить 1/2 частина домоволодіння [ADDRESS] (том 1 а.с.19). Як убачається з копії свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO] (том 1 а.с.121). Відповідно до копії заповіту від 13 січня 1991 року [PERSON] заповідала усе своє майно сину [PERSON] (том 1 а.с.124). Разом з цим, встановлено, що [PERSON] за життя належним чином не оформив право власності на вищевказане домоволодіння. Відповідно до прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, Цивільний кодекс набрав чинності 01 січня 2004 року. Відповідно до п.4 цих положень ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки спадщина після смерті [PERSON] відкрилася, але належним чином не оформлена спадкоємцями до 01 січня 2004 року, до правил спадкування в цій частині слід застосовувати норми Цивільного кодексу УРСР від 1963 року. Згідно з ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу (ст. 526 ЦК УРСР). Відповідно до ст. 526, 529 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідомо, - місцезнаходження майна або його основної частини. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки померлого. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно з ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Згідно з ч. 1 ст. 554 ЦК УРСР в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. [PERSON] фактично вступив в управління та володіння спадковим майном після матері [PERSON] , померлої [INFO] . Вказаний факт підтверджується актами, затвердженими головою квартального комітету №37, відомостями з домової книги (том 1 а.с. 9, 140, 141-142), а також листом Центрально-Міського РВ у м. Кривому Розі ГУДМС України в Дніпропетровській області (том 1 а.с. 92), а тому він вважається таким, що прийняв спадщину. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Центрально-Міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області від 01.06.2011 (том 1 а.с. 174). З матеріалів спадкової справи №531-2011 (том 2 а.с. 78-110) встановлено, що між сторонами виникли правовідносини щодо розподілу спадкової маси, яка складається з домоволодіння [ADDRESS] , яка відкрилася після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 ЦК України. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Як убачається з копії свідоцтва про одруження [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] 27 липня 2001 року (том 1 а.с.137). Згідно з копіями свідоцтв про народження [PERSON] та [PERSON] є доньками [PERSON] (том 1 а.с.7,8). Заповіт спадкодавцем не складався. На час відкриття спадщини осіб, які мають обов`язкову частку у спадщині не встановлено. Таким чином спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , є його дружина [PERSON] та діти: [PERSON] та [PERSON] , які звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини (том 2 а.с. 78, 84, 88), а тому, враховуючи, що спадкоємці не мають обов`язкової частки у спадщині (ст. 1241 ЦК України), вищевказане домоволодіння має бути поділене в рівних частинах, а саме: по 1/3 частці, між всіма спадкоємцями першої черги за законом. Разом з цим, позивач вважає домоволодіння спільним сумісним майном подружжя, в якому її частка становить 1/2 частину, оскільки внаслідок її грошових затрат на реконструкцію домоволодіння, його вартість збільшилася більше, ніж у два рази. Крім того, її право власності на 1/2 частину домоволодіння має бути визнано за нею в порядку спадкування. Суд не може погодитися з позицією позивача, за таких підстав. Так, відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У абзаці 3 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. При цьому, під трудовими затратами розуміється особиста або спільна трудова діяльність подружжя, спрямована на ремонт майна, здійснення його добудови, переробки тощо, що призвело до істотного збільшення вартості майна. Грошові ж затрати передбачають внесення особистих та (або) спільних коштів, що спрямоване на поліпшення майна. При цьому, необхідною умовою визнання судом права спільної сумісної власності на дане майно є наявність «істотного збільшення його у вартості». Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактично проживає за адресою: [ADDRESS] з 1995 року, що підтверджується довідкою квартального комітету №37 виконкому Центрально-Міської районної у місті ради (а.с. 138), актом від 21.12.2011 (а.с. 139) та актом від 22.12.2011 (а.с. 140). У судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] , що є сусідкою позивача та яка пояснила, що знала подружжя [PERSON] та [PERSON] та спостерігала як вони проводили газопостачання до будинку, а також ремонті роботи. Перелічити які саме роботи виконувалися та за чий рахунок свідок не змогла. Згідно з висновком судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи №23/17 (том 4, а.с. 106-132) доля вартості робіт по ремонту і реконструкції домоволодіння [ADDRESS] складає 14,7%. Таким чином, враховуючи, що домоволодіння [ADDRESS] є спадщиною [PERSON] , позивачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів, які б могли свідчити про істотне збільшення вартості спірного домоволодіння, а тому підстав для визнання його спільним сумісним майном подружжя не має та відповідно є необґрунтованою вимога позивача про визнання за нею права власності на 1/2 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , як дружини. Вимогу позивача про визнання за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування, суд вважає безпідставною, оскільки як вже зазначалося вище, спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , є його дружина [PERSON] та діти: [PERSON] та [PERSON] , які звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини (том 2 а.с. 78, 84, 88), а тому, враховуючи, що спадкоємці не мають обов`язкової частки у спадщині (ст. 1241 ЦК України), вищевказане домоволодіння має бути поділене в рівних частинах, а саме: по 1/3 частці, між всіма спадкоємцями першої черги за законом. Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме: в частині визнання за позивачем права власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на 1/3 частину на домоволодіння (житловий будинок з господарськими спорудами), що розташований за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: partial