Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

Позивач звернулась в суд з наведеним позовом до відповідачів, мотивуючи тим, що 29 жовтня 2012 року відповідач [PERSON], керуючи транспортним засобом марки Daewoo Matiz, номерний знак [NUMBER], порушив правила дорожнього руху та допустив зіткнення з автомобілем ГАЗ-66, номерний знак [NUMBER]. Внаслідок ДТП автомобіль, який керував [PERSON] та який належить на праві власності позивачці зазнав механічних пошкоджень. Згідно висновку авто товарознавчого дослідження позивачці завдано матеріального збитку на суму 78 871 грн. 90 коп. [PERSON] керував автомобілем без дозволу позивачки, дозвіл на керування автомобілем позивачка надавала відповідачу [PERSON], а тому відповідачі повинні відшкодовувати шкоду завдану позивачці спільно. В судовому засіданні позивач та представник позивача вимоги позову підтримав з мотивів наведених в ньому. Відповідачі в судові засідання не зявлявся, про час та місце судових засідань повідомлялись належним чином, що підтверджується конвертами, які повернулись за закінченням терміну зберігання, про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. З урахуванням думки представника позивача та положень ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Відповідно до положень ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Позивачка є власником автомобіля марки Daewoo Matiz, номерний знак [NUMBER], що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Позивачка стверджує, а відповідач [PERSON] не заперечив, що вона усно доручила відповідачу керувати її транспортним засобом. 29 жовтня 2012 року відповідач [PERSON], керуючи транспортним засобом марки Daewoo Matiz, номерний знак [NUMBER], який належить позивачці, не вибрав безпечної швидкості руху, не справився з керуванням, не врахував дорожню обстановку та допустив зіткнення з автомобілем ГАЗ-66, номерний знак [NUMBER]. Вина [PERSON] встановлена постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20.11.2012 року (а.с.3). Права на керування автомобілем позивачки відповідач [PERSON] не мав, доказів протилежного він суду не надав. Як вбачається із висновку № 458 експертного авто товарознавчого дослідження по визначенню вартості матеріального збитку від 11 лютого 2015 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Daewoo Matiz, становить 78 871 грн. 90 коп. (а.с.4-24). Згідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частин 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року №6, під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). В проведеному Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних та кримінальних справ узагальненні судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010-2011 роках зазначено, що тягар цивільної відповідальності у таких випадках має нести винна у завданні шкоди особа, якою є водій автомобіля чи особа, яка на відповідній правовій підставі керувала автомобілем та з вини якої сталась ДТП. Згідно ч. 2 ст. 1192 Цивільного кодексу України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідачі в судові засідання не зявлялись, доказів на спростування вимог позивача щодо відшкодування матеріальної шкоди суду не надали. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. За таких обставин суд вважає, що позов в частині стягнення матеріальної шкоди з [PERSON], оскільки саме його вина встановлена судом, на користь позивачки в розмірі 78 871 грн. 90 коп. слід задовольнити, стягнувши з відповідача [PERSON] суму вартості матеріального збитку. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому з відповідача [PERSON] також слід стягнути на користь позивача понесені нею витрати по оплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити частково. На підставі вищенаведеного, відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року №6, ст.ст. 15, 16, 1166, 1167 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 61 ч.1, 88 ЦПК України,

Outcome: partial