Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача Полтавської міської ради про визнання права власності на 1/2 частину будинку за набувальною давністю. В позовній заяві посилалась на те, що вона є власницею 1/2 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , згідно рішення Київського районного суду м. Полтави від 02.04.2015 р. Даний будинок належав її сім`ї (по батьківській лінії) з 1953 р. За час користування даним будинком, у нього була змінена адреса та нумерація. Так, у 1953-1960 р. будинок мав адресу: [ADDRESS] . У 1960 р. вулицю [ADDRESS] перейменовано на вулицю ім. Г.Г. Мясоєдова. Пізніше була змінена нумерація будинку з номера [ADDRESS] . Тобто на даний час адреса домоволодіння: [ADDRESS] . Спочатку будинок перебував у користуванні прабабусі позивача - [PERSON] , після смерті якої перейшов у користування (власність) до її бабусі [PERSON] та її сестри - [PERSON] . Будинок перебував юридично у їх спільній частковій власності згідно свідоцтва про право на спадщину по заповіту від 04.01.1954 р. Але від дня смерті прабабусі будинок перебував у фактичному користуванні лише [PERSON] та її сина - [PERSON] , який є батьком позивача. Про те, що будинок не належав повністю її бабусі та батькові, позивач дізналася лише після того, як батько помер, і вона почала вступати в спадщину. Про належність всього будинку бабусі думав і батько. [PERSON] помер [INFO] . Також зазначила, що оскільки з часу оформлення права власності на частинку будинку бабусею, тобто з 1954 р. дане нерухоме майно утримувалося та збереглося до цього часу виключно завдяки праці та витратам її сім`ї, вважає, що вона маю право оформити право власності на іншу частину будинку. З січня 1954 р. [PERSON] , а з 21 грудня 1992 р. [PERSON] та [PERSON] , і вже з 13.05.2012 р. лише [PERSON] одноособово, добросовісно, відкрито і безперервно володіли нерухомим майно - житловим будинком загальною площею 35,2 кв.м., житловою площею 20 кв.м., який знаходиться за адресою [ADDRESS] . Тому позивач просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з частиною надвірних побудов, розташованого за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю. Ухвалою судді Київського районного суду м.Полтави від 24 березня 2020 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження (а.с.50). Також вказаною ухвалою задоволено клопотання позивача про витребування доказів, витребувано у Полтавського обласного державного нотаріального архіву докази: - копію спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ; - копію спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 06 липня 2020 року також задоволено клопотання представника позивача адвоката Дроменко Л.В. про доручення до матеріалів справи письмових доказів, а саме копії архівного витягу від 19 березня 2020 року №04-15/Д.89, виданого Державним архівом Полтавської області. Відзиву на позов відповідач не надав. З іншими заявами або клопотаннями учасники справи до суду не звертались. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. При цьому посилались на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, не повідомивши про причини неявки. Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача. Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 04 січня 1954 року нотаріусом Другої Полтавської нотаріальної контори, спадкоємцями майна померлої [INFO] [PERSON] є її дочки: [PERSON] та [PERSON] . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з будинковолодіння, розташованого у [ADDRESS] (а.с.58). Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської Ради депутатів трудящих від 22 січня 1958 року №58 «Про впорядкування нумерації домоволодінь та уточнення назв вулиць по м.Полтаві» змінено адресу вказаного домоволодіння з [ADDRESS] . Зазначене підтверджується архівним витягом №04-15/Д-89, наданим Державним архівом Полтавської області 18 березня 2020 року (а.с.84). Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської Ради депутатів трудящих «Про перейменування [ADDRESS] на [ADDRESS]» за №852 від 02.11.1960 вулицю [ADDRESS] перейменовано на вулицю [ADDRESS] (а.с.32). Таким чином будинок з господарськими спорудами, право на який є предметом судового розгляду в даній справі, розташований за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим повторно 11 грудня 2014 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції (а.с. 27). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 23 жовтня 2012 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції (а.с. 29). Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 02 квітня 2015 року у цивільній справі №552/1300/15-ц, яке набрало законної сили 27 квітня 2015 року, за [PERSON] визнано право власності на 1/2 житлового будинку, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , в порядку спадкування після померлого [INFO] [PERSON] (а.с. 21-22). Вказаним рішенням також встановлено, що позивач [PERSON] є донькою [PERSON] та є його спадкоємцем за законом. Встановлено, що постановою державного нотаріуса Другої полтавської державної нотаріальної контори від 9 жовтня 2014 року № 1498/02-31 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину - 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] , який належав [PERSON] , спадкоємцем якої був її син [PERSON] , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. Підставою відмови стала та обставина, що не подано оригінал документу, що підтверджує право власності спадкодавця на спадкове майно ( 1/2 частину житлового будинку). Разом з тим нотаріусом встановлена та обставина, що [PERSON] прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном, але документально свої права не оформив, про що зазначено в постанові ( а.с. 21-22). Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином є встановленими та не підлягають доказуванню ті обставини, що належна [PERSON] 1/2 частка житлового будинку за адресою: [ADDRESS] після її смерті, яка настала [INFO] , успадкована її сином - [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку перейшло до його дочки - [PERSON] . Власником іншої 1/2 частини житлового будинку за вказаною адресою згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 04 січня 1954 року нотаріусом Другої Полтавської нотаріальної контори, є [PERSON] . У позовній заяві позивач зазначила, що на сьогоднішній день [PERSON] мало бути більше, ніж 100 років, та висловила сумніви, що вона є живою на даний час. Але будь-які докази того, що [PERSON] померла, до матеріалів справи сторонами чи їх представниками додані не були. В той же час, звертаючись до суду з позовом до Полтавської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, позивач посилається на п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», яким передбачено, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Як встановлено судом, позивачу відомий попередній власник майна - [PERSON] . Але, не маючи будь-яких доказів смерті [PERSON] , відсутності у неї правонаступників, які прийняли спадщину, позивач пред`явила позовні вимоги до Полтавської міської ради. Фактично, зазначені позовні вимоги базуються на припущенні, що [PERSON] померла, не підтвердженому будь-якими доказами, що суперечить вимогам ч.6 ст. 81 ЦПК України, згідно якої доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Листом Комітету запису актів громадянського стану адміністрації міста Тули від 07 лютого 2020 року №29-47/1329 позивачу роз`яснено, що відповідно до Конвенції про правову допомогу і правові відносини по цивільних, сімейних та кримінальних справах, підписаної 22 січня 1993 року у Мінську, для витребування документів з території іноземної держави їй необхідно звернутися з відповідним запитом в компетентний орган ЗАГС за місцем її перебування (а.с.38). Але будь-які докази того, що позивач зверталась до компетентного органу для одержання документів щодо реєстрації смерті [PERSON] , в матеріалах справи відсутні. На підставі викладеного суд приходить до висновку про відсутність доказів того, що Полтавська міська рада є належним відповідачем у справі, оскільки відсутні відомості щодо попереднього власника майна [PERSON] або її правонаступників. Також суд встановив наступне. Як вбачається з паспорта громадянина України [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 22 березня 1999 року Октябрським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області, її місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] з 15 березня 1994 року (а.с.9). Будь-які інші докази того, що до прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] вона володіла та користувалась будинком за адресою: [ADDRESS] , в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином судом встановлено, що позивач користується вказаним нерухомим майном як співвласник відповідно до належної їй частки у праві спільної часткової власності на це майно з часу відкриття спадщини. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Як роз`яснила Велика Палата Верховного суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Судом встановлено, що [PERSON] набула права власності на 1/2 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Київського районного суду м.Полтави від 02 квітня 2015 року у цивільній справі №552/1300/15-ц. Таким чином, вона володіє майном на підставі певного юридичного титулу, що виключає застосування набувальної давності, оскільки вона володіє майном як співвласник на підставі рішення суду. При цьому позивач достовірно знала, що вона є співвласником будинку і користується ним саме як співвласник на підставі рішення суду про визнання права власності, реалізує своє право власності відповідно до належної їй частки у праві спільної часткової власності. Як вбачається з доданих до матеріалів справи доказів, позивач також достовірно знає, про те, що користується часткою нерухомого майна, яка належить [PERSON] , та що вона не набула права власності на її частку. Зазначене підтверджується рішенням Київського районного суду м.Полтави від 02 квітня 2015 року у цивільній справі №552/1300/15-ц, з якого вбачається, що [PERSON] , звертаючись до суду з позовом, зазначала, що є спадкоємцем за законом після померлого [INFO] батька [PERSON] , та що до складу спадщини входить 1/2 частина житлового будинку та господарських споруд розташованих по [ADDRESS] , їй відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку будинку [ADDRESS] . Вона також просила визнати за нею в порядку спадкування після померлого [INFO] [PERSON] право власності на 1/2 житлового будинку який знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с.21-22) В той же час добросовісність володіння, яка є передумовою для визнання права власності на майно за набувальною давністю, передбачає, що особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позивач же знала, що на підставі судового рішення вона набула право власності лише на 1/2 частину, право власності на іншу 1/2 належить [PERSON] , але не [PERSON] . Крім того, зазначаючи, що її батько - [PERSON] також вважав, що є власником будинку в цілому, і добросовісно, відкрито, безперервно користування цим будинком як власник, позивач будь-яких доказів на підтвердження цієї обставини не надала. Таким чином позивач не довела наявності підстав для набуття права власності на спірну частину нерухомого майна за давністю володіння. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що 1/2 частина спірного будинку не має власника. Таким чином судом встановлено відсутність підстав, передбачених ст.344 ЦПК України, для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. На підставі викладеного суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed