Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-12 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом, в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на 27/50 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого в [ADDRESS] та право власності на 27/50 частин земельної ділянки загальною площею 0,0467 га для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку. Позов обґрунтовує тим, що у жовтні 2019 року серед речей померлого чоловіка, [PERSON] , знайшла договір купівлі-продажу Ѕ частини будинку, що розташований по [ADDRESS] , укладеного 18.04.2002 року між ним та [PERSON] . За життя чоловік розповідав їй про те, що на час оформлення нерухомості оформив документи належним чином, але документів вона не бачила. Після смерті чоловіка вона відкрито та безперервно володіє вказаною частиною будинку, переоформила договори про надання комунальних послуг на своє ім`я, доглядає за будинком, утримує в належному стані прибудинкову територію та вважала, що мала всі правові підстави для набуття права власності після смерті чоловіка, але виявилось, що будинок чоловік належним чином не оформив на своє ім`я, тому вона не має змоги вільно, на власний розсуд, володіти, розпоряджатися домоволодінням і змушена звернутися до суду за захистом своїх прав, просить задовольнити позов. Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені, при цьому надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, представник позивача позов підтримав, відповідачі не заперечують проти задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. При цьому в п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а отже, визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 1 січня 2011 року. Чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Пунктами 9, 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 5, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Судом встановлено, що відповідно до довідки ОКП «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» право власності на 27/50 частин житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.05.2000 року № 1198, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Корчак Л.В. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Міським відділом по реєстрації смертей Головного управління юстиції у Кіровоградській області 12.07.2010 року, актовий запис № 1811. За життя, а саме 18.04.2002 року, [PERSON] уклав договір з [PERSON] , відповідно до якого продав останньому Ѕ частину будинку, що знаходиться в [ADDRESS] та зобов`язався оформити даний договір нотаріально (а.с. 32). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Міським відділом по реєстрації смертей Головного управління юстиції у Кіровоградській області 22.09.2009 року, актовий запис № 2562. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є його дружина - позивач по справі [PERSON] , яка прийняла спадщину шляхом фактичного вступу у її володіння, постійно проживає в [ADDRESS] , що підтверджується відомостями про прописку, зазначеними в паспорті громадянина України позивача, довідкою, виданою квартальним комітетом № 16 Подільського району м. Кропивницького за № 21 від 15.01.2020 року, договорами на оплату комунальних послуг, укладених на ім`я позивача за вищевказаною адресою. Спадкоємцями померлого [PERSON] є його діти - відповідачі по справі [PERSON] і [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про їх народження, в яких в графі «батько» вказаний [PERSON] . Відповідачі по справі не заперечують проти задоволення позову [PERSON] , її вимоги визнаються ними як законні та обґрунтовані. Наведені вище обставини свідчать про обґрунтованість позовних вимог, враховуючи положення ч.4 ст. 344 ЦК України яка визначає, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд відносить судові витрати по даній справі за рахунок позивача.

Outcome: approved