Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаною позовною заявою до відповідача про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів в заяві про збільшення розміру позовних вимог зазначає, що шлюб між сторонами зареєстровано 09 червня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Обухівського міськрайонного управління юстиції у Київській області. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які проживають з позивачкою та знаходяться на її утриманні. Подружні стосунки не склалися, з 2017 року сторони проживають окремо, шлюбні стосунки фактично припинені, шлюб носить формальний характер. З 2018 року відповідач участі у вихованні та утриманні дітей не приймає, інших осіб на утриманні не має, відповідач працездатний, працює завідувачем складу ТОВ «ВАЛРОМ УКРАЇНА» та має постійний дохід. Тому позивачка змушена звертатись до суду з відповідною заявою, у зв`язку з наведеним позивач просить розірвати шлюб, малолітніх синів [PERSON] та [PERSON] залишити проживати з позивачем, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітніх синів в розмірі 5/10 частин всіх видів доходів щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з дня подачі позову, тобто з 12.06.2019 року до досягнення сином [PERSON] ,. [INFO] , а після цього аліменти на утримання неповнолітньої дитини сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини всіх видів доходів щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. 07.02.2020 року винесено ухвалу про скасування заочного рішення Обухівського районного суду Київської області від 30.09.2019 року. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. 25 лютого 2020 року відповідачем подано відзив на позовну заяву в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. 12 червня 2020 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та у відповіді на відзив, пояснив, що сторони на даний час разом не проживають, неповнолітні сини постійно проживають разом з позивачем та знаходяться на її утриманні. Щодо посилань відповідача про неможливість сплачувати аліменти на утримання дітей у визначеному позивачем розмірі, зокрема про наявність на утриманні іншої дитини, пояснив, що відповідач в змозі сплачувати аліменти у визначеному позовом розмірі, оскільки він офіційно працює та має у власності автомобіль. Щодо утримання іншої дитини, пояснив, що ця дитини не його, а тому це не може враховуватись судом при визначенні розміру аліментів. Позивач в судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, пояснила що вона одна не в змозі забезпечити належний та достатній рівень життя дітям, тому батько дітей, відповідач по справі який є здоровим та працездатним, має постійний дохід, зможе сплачувати аліменти в визначеному позовом розмірі. Також пояснила, що відповідач взагалі не цікавиться дітьми. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, зокрема визнав позовні вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей разом з позивачем, позовні вимоги щодо розміру аліментів визнав частково, погодився сплачувати аліменти в розмірі 3 000 гривень щомісячно. Пояснив, що позивач не дає йому змоги бачитись з дітьми. Його дохід в місяць становить 11 000 гривень, тому він не може сплачувати аліменти в більшому розмірі. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, відповідача, перевіривши та дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом, 09 червня 2012 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії № [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Обухівського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис №118. Від шлюбу сторони мають спільних неповнолітніх дітей: синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Із позову та пояснень сторін наланих під час розгляду справи, встановлено, що подальше спільне проживання між ними є неможливим. Відповідно до статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею п`ятою Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно із частиною першою статті 24 СК України, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Аналіз наведених положень свідчить про те, що як при укладенні шлюбу так і при його розірванні передбачається реалізація волі жінки та чоловіка без будь-якої дискримінації та примушування та/або утримання у шлюбних відносинах. Згідно з частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З огляду на зміст наведених норм матеріального права та враховуючи зібрані у справі докази суд приходить до висновку, що відносини, які склалися між подружжям ( [PERSON] та [PERSON] ) вказують на те, що їх подальше спільне проживання є неможливим, а тому надання строку на примирення суд вважає недоцільним. Таки чином позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Крім того позивач в свої позовних вимогах також просить визначити місце проживання неповнолітніх синів сторін [PERSON] та [PERSON] з нею, оскільки вони фактично проживають з нею, а відповідач також не має заперечень щодо визначення місця проживання дітей з позивачем. Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно з ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Згідно з вимогами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 157 СК України той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Враховуючи вищевикладене, можливість створення матір`ю дитини належних умов для їх виховання, її більшу турботу і увагу до дітей, відсутність виняткових обставин, які б обумовлювали необхідність розлучення дітей та її матір`ю, думку відповідача, який не заперечив проти визначення місця проживання неповнолітніх дітей з позивачем, виходячи із найвищих інтересів дитини, оцінивши всі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову в цій частині. У відповідності до ст.180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Зі змісту та аналізу зазначених статей слідує, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Розмір аліментів у разі спору у всіх випадках встановлюється судом, при цьому статтею 182 СК України передбачений перелік найбільш вагомих обставин, які мають братися до уваги при визначенні розміру аліментів на дитину. А саме, зокрема - матеріальне становище дитини та загальний матеріальний стан того з батьків, з якого будуть стягуватися аліменти, свідченням чого є величина витрат на утримання себе та членів своєї родини. Згідно ч. 1 ст.191СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Виходячи із загальних засад справедливості цивільного судочинства та необхідності захисту інтересів малолітніх дітей суд приходить до висновку, що в даному випадку доцільним буде стягнути аліменти на утримання малолітніх дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів доходу щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 12 червня 2019 року до досягнення сином [PERSON] , [INFO] , повноліття, а після цього аліменти на утримання неповнолітньої дитини: сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Вказаний розмір аліментів достатньою мірою зможе забезпечити належне утримання дітей, узгоджується із приписами чинного законодавства та зібраними у справі доказами. При цьому більший розмір аліментів, передбачений позовом, на думку суду, у спірних правовідносинах є завищеним, не узгоджується із фактичними обставинами спору, матеріальним станом сторін, тому законних і фактичних підстав для повного задоволення позовних вимог суд не вбачає. Поряд із тим, заперечення відповідача щодо можливості сплати аліментів у твердій грошовій сумі також не ґрунтуються на законі, а запропонований відповідачем розмір аліментів є замалим для задоволення потреб дитини. Згідно ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. ст. 76, 89 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів). Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, неповністю знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково в частині доведених під час судового розгляду вимог. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд вважає допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу на один місяць. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача також слід стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 768,40 грн. та на користь позивача понесені нею витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви про розірвання шлюбу в сумі 768, 40 грн. Враховуючи заяву позивача, її прізвище слід залишити без змін.

Outcome: partial