Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-04 00:00:00

Позивач звернулась в суд із позовом, в якому зазначила, що в січні 2012 року подружжя [PERSON] , [PERSON] звернулось до неї із проханням надати у позику грошові кошти для погашення заборгованості за укладеним ними договором кредиту. 21.01.2012 року позивач передала кошти в загальній сумі 35000,00 доларів США, які попередньо позичались у третіх осіб, у розпорядження відповідача [PERSON] . В подальшому, 25.01.2012 року на підтвердження укладеного договору відповідачем [PERSON] складено розписку з підтвердженням факту отримання коштів. У жовтні 2017 року позивачу стало відомо про те, що відповідач [PERSON] розірвала шлюб із [PERSON] та на підставі ст. 60 СК України звернулась до Богунського районного суду м.Житомира з позовом про визнання права власності на Ѕ частину квартири, придбаної в кредит. Заочним рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 24.03.2015 року позов задоволено. Посилаючись на положення ч.4 ст. 65 СК України, відповідно до якої договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї, позивач просить стягнути з відповідачів по 15\~675,00 доларів США з кожного. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, де вказано на відсутність доказів на підтвердження отримання коштів шляхом оформлення розписок, крім того, зауважено на відсутності її згоди як одного з подружжя на придбання квартири. Звертає увагу, що відповідачами під час перебування у шлюбу було придбано дві квартири, одну з яких 24.01.2012 року продано за ціною 39\~000,00 доларів США. Вказані кошти було направлено для погашення заборгованості за договором кредиту, укладеним для придбання іншої квартири. Позивач зауважує на спливі строку позовної давності та просить відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали. Підтвердили, що дійсно, в 2012 році подружжям було відчужено квартиру за ціною 39\~000,00 доларів США, проте вказаних коштів було недостатньо для погашення заборгованості за двома укладеними договорами кредиту. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав. Відповідач [PERSON] у судове засідання від 05.06.2020 року надала заяву про відкладення, мотивуючи введенням карантину на території України. Приймаючи до уваги присутність у судовому засіданні інших учасників, які перебувають у тих самих умовах введених проти епідеміологічних заходів, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України. Відповідно од ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Дослідивши доказ в їх взаємному зв`язку, суд встановив, що 21.01.2012 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, згідно якого останній як позичальник отримав грошові кошти в розмірі 35\~000,00 доларів США з терміном повернення до 31.12.2016 року без сплати відсотків за користування коштами. Укладення договору, а також передача коштів підтверджується сукупністю доказів, в тому числі дослідженим судом оригіналом розписки від 25.01.2012 року, відомостями про погашення заборгованості за договорами кредиту. Відповідно до квитанції АТ «ОТП Банк» платник [PERSON] сплатив 136\~507,01 грн. на поповнення поточного рахунку для погашення кредиту від 11.10.2005 року. Згідно квитанції АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 10.02.2012 року платником [PERSON] здійснено внесення коштів в сумі 47\~521,74 долари США з призначенням платежу погашення заборгованості за договором кредиту. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За положеннями ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Суд приходить до висновку про підтвердження факту укладення договору позики між позивачем та відповідачем [PERSON] , наслідок якого подружжям у спільну сумісну власність отримано грошові кошти в сумі 35\~000 доларів США. Наведений договір укладено в інтересах сім`ї, що підтверджується використанням таких коштів на погашення заборгованості за договорами кредиту від 26.12.2006 року та від 11.10.2005 року, фактом поділу майна між подружжям в порядку ст.ст. 70, 71 СК України (рішення Богунського районного суду м. Житомира від 24.03.2015 року). Доводи відповідача про погашення усієї заборгованості внаслідок відчуження однієї з квартир, що належала подружжю, суд вважає необгрунтованими, оскільки судом з`ясовано обсяг зобов`язань з повернення кредитних коштів за двома укладеними договорами кредиту, встановлено сума коштів, що поверталась достроково. Так, згідно квитанцій про перерахунок сума повернутих коштів склала 47\~521,74 долари США та 136\~507,01 грн., що перевищує визнану учасниками вартість відчуженої квартири в 39\~000,00 доларів США. Суд звертає увагу, що для висновку про укладення договору в інтересах сім`ї не потребується встановлення абсолютної ідентичності грошових сум, отриманих за таким договором та в подальшому використаних на погашення кредитних зобов`язань. Будь-яких доказів з боку відповідача [PERSON] про можливість використання отриманих коштів на власні потреби відповідачем [PERSON] суду не надано. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У своїй постанові від 25.04.2018 у справі\~№ 212/8891/15-ц. яку суд враховує на підставі ст. 264 ЦПК України, Верховний Суд вказав «окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержаний за рахунок останніх автомобіль, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. З приводу зауважень відповідача [PERSON] про необхідність застосування строків позовної давності, суд звертає увагу, що умовами укладеного договору позики сторони визначили строк повернення до 31.12.2016 року. Відповідно до ст. ст. 256. 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з. ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У виниклому спорі фактичний час розірвання шлюбу між відповідачами, а також поділ майна не є початком строку перебігу позовної давності для вимог позивача, які визначаються строком виконання зобов`язання. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необхідність стягнення в солідарному порядку з відповідачів заявленої позивачем суми заборгованості за договором позики.

Outcome: partial