Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме житловим приміщенням у квартирі спільного заселення [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що з 27 червня 1980 року вона зареєстрована в житловому приміщенні у квартирі спільного заселення [ADDRESS] . Вказане житло є не приватизованим, тобто належить до муніципальної власності. Окрім позивача в зазначеному приміщенні зареєстровані відповідачі: донька позивача [PERSON] та чоловік доньки позивачки [PERSON] , однак з квітня 2017 року за вказаною адресою відповідачі не проживають, їхніх особистих речей у будинку немає. Тому, у зв`язку з наявністю реєстрації відповідачів у житловому приміщенні у квартирі спільного заселення [ADDRESS] , позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування приміщення, оскільки реєстрація відповідачів перешкоджає позивачу у користуванні та розпорядженні майном. Ухвалою суду від 02 березня 2020 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 27 квітня 2020 року. У підготовче засідання 27 квітня 2020 року належним чином сповіщені учасники справи не з`явились, про причини неможливості прибуття не повідомили та не звернулись з відповідним клопотанням. Підготовче засідання відкладене на 10 червня 2020 року. У підготовче засідання 10 червня 2020 року з`явився позивач, решта, належним чином сповіщених учасників справи не з`явились, про причини неможливості прибуття не повідомили та не звернулись з відповідним клопотанням. Підготовче засідання відкладене на 16 липня 2020 року. У підготовче засідання 16 липня 2020 року з`явився позивач, решта, належним чином сповіщених учасників справи не з`явились, про причини неможливості прибуття не повідомили та не звернулись з відповідним клопотанням. Судом задоволено клопотання позивача про допит свідків та протокольно, без видалення до нарадчої кімнати, підготовче засідання закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 20 жовтня 2020 року. У судове засідання 20 жовтня 2020 року з`явився позивач, решта, належним чином сповіщених учасників справи не з`явились, про причини неможливості прибуття не повідомили та не звернулись з відповідним клопотанням. Позивач позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити у повному обсязі. Суд, у зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачами відзиву на позов, на підставі заяви позивача про заочний розгляд справи згідно ст. ст. 280-281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідачів в заочному порядку. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши докази, що є наявними у матеріалах справи, вислухавши думку позивача та пояснення свідка, повно і всебічно з`ясувавши обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 27 червня 1980 року [PERSON] зареєстрована в житловому приміщенні у квартирі спільного заселення [ADDRESS] , що підтверджується довідкою № Н1-38407-ф/л від 12.03.2019 року. Вказане житло є не приватизованим, тобто належить до муніципальної власності. Відповідно до довідки за № 218 від 28.02.2019 року за вищевказаною адресою зареєстровані: [PERSON] 1956 року народження, зареєстрована з 27.06.1980 року, [PERSON] 1982 року народження, зареєстрований з 24.11.2010 року, [PERSON] 1985 року народження, зареєстрована з 14.06.2001 року. Відповідно до актів про не проживання від 22 січня 2019 року, 30 червня 2019 року, 23 грудня 2019 року, [PERSON] та [PERSON] у квартирі спільного заселення [ADDRESS] не проживають, їхніх особистих речей у квартирі немає. У судовому засіданні у якості свідка була допитана [PERSON] , яка пояснила, що вона є сусідом позивача. Особисто знайома з відповідачами. Періодично навідується до позивача, однак, речей відповідачів чи особисто відповідачів не бачила протягом останніх двох років. В суду немає підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених свідком, його пояснення відповідають та не суперечать обставинам, свідчення про які містяться в інших зібраних по справі доказах. Згідно з ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно з ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою. При цьому, в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних у кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Судом не встановлено обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали відповідачам у користуванні вищевказаним житлом, а також не встановлено обставин, які б дозволяли вважати, що право користування цим жилим приміщенням зберігається на законних підставах за відсутнім понад встановленого законом строку відповідачем. Відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин цивільної справи суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими і доведеними позивачем та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Outcome: approved