Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до відповідача збільшення розміру аліментів та надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Позивач вказує на те, що відповідно до рішення суду відповідач сплачує аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 700 грн. щомісячно, однак розмір отримуваних аліментів є дуже низьким і не може забезпечити потреб дитини. Позивач несе витрати на навчання та оздоровлення, дитина перебуває на її утриманні, тому просить збільшити розмір аліментів що підлягають стягненню з відповідача із 700 грн. на 50% встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Мати позивача, бабуся неповнолітнього [PERSON], проживає на території Російської Федерації і позивач має намір разом із сином поїхати до неї в гості, однак відповідач відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, у зв'язку із чим позивач змушена звернутись до суду. В судове засідання позивач не з'явилась, представник позивача подав заяву про розгляд справи за їх відсутності, та просить позов задовольнити в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки невідомі. Враховуючи вимоги ст.224 ЦПК України, а також беручи до уваги згоду позивача по справі, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі тих доказів, які є в матеріалах справи. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до рішення Хмельницького міськрайонного суду від 09.12.2014 року відповідача зобов'язано сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] в розмірі 700 грн. щомісячно до його повноліття, що підтверджується копією рішення, наявного в матеріалах справи. Відповідно до вимог ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 182 СК України передбачено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, а саме: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, доньки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно положень ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. На підставі викладеного, із врахуванням тих обставин, що дитина проживає з позивачкою, усі обов'язки щодо її виховання позивач несе самостійно, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, тому суд вважає за необхідне змінити розмір аліментів та стягувати з відповідача 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Згідно ст. 150 ч. 2 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. При цьому батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Однак відповідач відмовляється надати дозвіл на виготовлення проїзних документів дитини та на виїзд за кордон. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У п.3, підп.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, в тому числі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Враховуючи, що відмова батька у наданні згоди на виготовлення проїзного документу своїй дитині та дозволу на перетин кордону суперечить інтересам дитини, то суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково. Надати дозвіл [PERSON] на виїзд [PERSON], [INFO], до Російської Федерації без згоди батька дитини [PERSON]. Щодо вимоги про надання дозволу на виїзд до інших країн без згоди батька, суд приходить до висновку що в цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не вказано до яких саме країн, з якою метою та на який термін слід надати такий дозвіл, тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed