Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому з подальшим уточненням просить: -витребувати квартиру [ADDRESS] , із чужого незаконного володіння [PERSON] у спільну сумісну власність подружжя позивача та відповідача [PERSON] ; -витребувати автостоянку № [NUMBER] в цокольному поверсі житлового будинку літ. А-18, загальною площею 19,9 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , із чужого незаконного володіння [PERSON] у спільну сумісну власність подружжя позивача та відповідача [PERSON] ; -витребувати нежитлове 6/100 приміщення, загальною площею 489,6 кв.м. на 3-му поверсі будівлі літ. А-7, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , із чужого незаконного володіння [PERSON] у спільну сумісну власність подружжя позивача та відповідача [PERSON] ; -витребувати нежитлові приміщення, загальною площею 170,9 кв.м. на першому та другому поверхах будівлі літ. А-7, з прибудовою літ. А1-2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , із чужого незаконного володіння [PERSON] у спільну сумісну власність подружжя позивача та відповідача [PERSON] ; -витребувати машиномісце № [NUMBER] , загальною площею 14,8 кв.м. в будівлі підземної автомобільної стоянки літ. А-2 (шоста черга будівництва, блок 8.2), яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , із чужого незаконного володіння [PERSON] у спільну сумісну власність подружжя позивача та відповідача [PERSON] ; -витребувати приміщення-апартамент [NUMBER], загальною площею 100,6 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , із чужого незаконного володіння [PERSON] у спільну сумісну власність подружжя позивача та відповідача [PERSON] ; -витребувати паркінг (машиномісце) № [NUMBER] , загальною площею 13,6 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] , із чужого незаконного володіння [PERSON] у спільну сумісну власність подружжя позивача та відповідача [PERSON] ; -витребувати ѕ квартири за адресою: [ADDRESS] , із чужого незаконного володіння [PERSON] у спільну сумісну власність подружжя позивача та відповідача [PERSON] ; -витребувати ј квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 151,4 кв.м., із чужого незаконного володіння [PERSON] у спільну сумісну власність подружжя позивача та відповідача [PERSON] ; -витребувати нежитлові приміщення 1-го поверху в літ. «А-5», загальною площею 782 кв.м., опис: [ADDRESS] , із чужого незаконного володіння [PERSON] у спільну сумісну власність подружжя позивача та відповідача [PERSON] ; -витребувати нежитлові приміщення підвалу в літ. «А-5», загальною площею 242,4 кв.м., опис: [ADDRESS] , із чужого незаконного володіння [PERSON] у спільну сумісну власність подружжя позивача та відповідача [PERSON] ; -витребувати нежитлові приміщення підвалу в літ. «А-5», загальною площею 304,8 кв.м., опис: [ADDRESS] , із чужого незаконного володіння [PERSON] у спільну сумісну власність подружжя позивача та відповідача [PERSON] ; -визнати за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 151,4 кв.м.; -визнати за позивачем право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] ; -визнати за позивачем право власності на Ѕ частину автостоянки [NUMBER] в цокольному поверсі житлового будинку літ. А-18, загальною площею 19,9 кв.м., за адресою: [ADDRESS] ; -визнати за позивачем право власності на Ѕ частку нежитлового 6/100 приміщення, загальною площею 489,6 кв.м. на 3-му поверсі будівлі літ. А-7, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; -визнати за позивачем право власності на Ѕ частину нежитлового приміщення, загальною площею 170,9 кв.м. на першому та другому поверхах будівлі літ. А-7, з прибудовою літ. А1-2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; -визнати за позивачем право власності на Ѕ частку машиномісця № [NUMBER] , загальною площею 14,8 кв.м. в будівлі підземної автомобільної стоянки літ. А-2 (шоста черга будівництва, блок 8.2), яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; -визнати за позивачем право власності на Ѕ частину приміщення-апартаментів [NUMBER], загальною площею 100,6 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] ; -визнати за позивачем право власності на Ѕ частку паркінгу (машиномісце) № [NUMBER] , загальною площею 13,6 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] ; -визнати за позивачем право власності на Ѕ частку нежитлових приміщень 1-го поверху [ADDRESS] ; -визнати за позивачем право власності на Ѕ частку нежитлових приміщень підвалу в літ. «А-5», загальною площею 242,4 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; -визнати за позивачем право власності на Ѕ частку нежитлових приміщень підвалу в літ. «А-5», загальною площею 304,8 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані наступним. 01.02.1999 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, від якого народилось двоє дітей. За час перебування в шлюбі було придбано подружжям майно: трикімнатна квартира [ADDRESS] , автостоянка № [NUMBER] в цокольному поверсі житлового будинку літ. А-18, розташована за адресою: [ADDRESS] , нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] на 3-му поверсі в будівлі літ. А-7, машиномісце (паркінг) [NUMBER] в будівлі підземної автомобільної стоянки літ. А-2 (шоста черга будівництва, блок 8.2), що розташоване за адресою: [ADDRESS] ; приміщення - апартамент [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] ; паркінг (машиномісце) № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , квартира яка розташована за адресою: [ADDRESS] , нежитлове приміщення 1-го поверху та підвалу, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . З метою приховати зазначене майно та відчужити його без згоди позивача, відповідачем [PERSON] було ініційовано штучний судовий процес, внаслідок якого було укладено мирову угоду між останнім та [PERSON] , згідно якої [PERSON] на виконання договору займу від 13.08.2012 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] у сумі 5000000 грн. для розвитку бізнесу останньому переходить нерухоме майно, що належить відповідачу. 06.06.2014 року ухвалою Київського районного суду м. Донецька було затверджено вказану угоду, яка в подальшому ухвалою апеляційного суду від 18.08.2016 року була скасована. Тому, спільне майно позивача та відповідача вибуло із сумісної власності поза волею відповідача та підлягає витребуванню, та в подальшому поділу в порядку поділу майна подружжя, та оскільки позивач самостійно виховує двох дітей, тому суд вправі відійти від рівності часток подружжя, та визнати за нею право власності за квартиру за адресою: [ADDRESS] . Представником відповідача [PERSON] - адвокатом Журковим В.І. подано відзив на позовну заяву, в якій він просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту свого права, оскільки спочатку необхідно визнати за собою право власності в порядку поділу майна подружжя, а потім його витребувати у добросовісним набувачів, та відповідачем дійсно було взято позику в [PERSON] , яка досі повернута не була. Доказів незаконного заволодіння вказаним майном надано не було. Також майно вибуло на підставі певних правочинів, які є дійсними, та які позивач в своєму позові визнати недійсними не просить, та зазначає, що нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] , були реконструйовані, та на разі існує 3 окремих об`єкта, та просив застосувати строки позовної давності. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити в задоволенні позову, оскільки вона є добросовісним набувачем майна, та не могла знати про майнові права позивача, та просила застосувати строки позовної давності. Позивачем надано відповідь на відзив відповідача [PERSON] , в якому вона посилається на те, що спірне майно було придбане у період шлюбу, а тому воно є спільною сумісною власністю подружжя, а кошти отримані у борг були у 2012 році, та майно вибуло з володіння позивача незаконно, та строк позовної давності пропущено не було, оскільки позивачка хворіла. Відповідач [PERSON] звернувся до [PERSON] із зустрічною позовною заявою, в якій просить визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] ; визнати боргові зобов`язання в розмірі 15382209,30 грн. об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнати за позивачем Ѕ частину боргових зобов`язань за договором позики від 13.08.2012 року перед [PERSON] в розмірі 7691104,65 грн., визнати за відповідачем Ѕ частину боргових зобов`язань за договором позики від 13.08.2012 року перед [PERSON] в розмірі 7691104,65 грн., та стягнути з відповідача судові витрати. Зустрічні вимоги мотивовані наступним. 13.08.2012 року позивачем було взято позику у [PERSON] в сумі 5000000грн., яка була використана в інтересах сім`ї, оскільки прибуток від комерційної діяльності був єдиним джерелом доходів родини, а квартира за адресою: [ADDRESS] , не має правового статусу подружжя, та джерелом її набуття були кошти отримані в дар від батька для проживання батьків позивача. Представником відповідача надано відзив на зустрічну позовну заяву, в якій вона просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана в інтересах сім`ї, та на неї отримувався кредит, та зроблено в ній ремонт за спільні кошти, а реєстрація в квартирі матері позивача відбулась через 6 років, та доказів того, що отримана позивача витрачена в інтересах сім`ї не надано, як і доказів тверджень, на які посилається позивач у зустрічному позові. Представник позивача за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні просила задовольнити первісний позов з підстав зазначених у позовній заяві, та відмовити в зустрічному. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - адвокат Журков В.І. за первісним позовом в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні первісного позову, та застосувати строки позовної давності, та задовольнити зустрічний. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Рудий В.В. за первісним позовом в судовому засіданні просив застосувати строки позовної давності до первісних позовних вимог, та задовольнити зустрічний. Від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, та в задоволенні позову [PERSON] просив відмовити. Інші учасники судового розгляду в судове засідання не з`явились, повідомлялись у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомили. 10.10.2019 року вказана позовна заява надійшла до Київського районного суду м. Харкова, та розподілена судді Сенаторову В.М. Ухвалою судді від 21.10.2019 року відкрито загальне позовне провадження по даній справі. 31.10.2019 року до суду надійшла заява про забезпечення позову від позивача, яка розподілена судді Сенаторову В.М. 08.04.2020 року здійснено повторний автоматизований розподіл вказаної справи, справу перерозподілено судді Зуб Г.А. 22.04.2020 року здійснено повторний автоматизований розподіл заяви про забезпечення позову, заяву розподілено судді Зуб Г.А. Ухвалою судді від 22.04.2020 року прийнято справу до провадження судді. Ухвалою суду від 22.04.2020 року задоволено частково клопотання позивача [PERSON] . Ухвалою суду від 19.08.2020 року поновлено [PERSON] строк для подання зустрічної позовної заяви, та прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву відповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 02.12.2020 року закрито підготовче провадження по справі, та справу призначено до судового розгляду, та задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 25.02.2021 року витребувано докази. Ухвалою суду від 09.06.2021 року витребувано докази по справі. Судом встановлено, що 01.02.1999 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, від якого народилось троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Печерського районного суду м. Харкова від 30.08.2016 року шлюб між сторонами було розірвано. В період перебування шлюбу [PERSON] та відповідачем [PERSON] було придбано наступне нерухоме майно: трикімнатна квартира [ADDRESS] , автостоянка № [NUMBER] в цокольному поверсі житлового будинку літ. А-18, розташована за адресою: [ADDRESS] , нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] на 3-му поверсі в будівлі літ. А-7, машиномісце (паркінг) [NUMBER] в будівлі підземної автомобільної стоянки літ. А-2 (шоста черга будівництва, блок 8.2), що розташоване за адресою: [ADDRESS] ; приміщення - апартамент [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] ; паркінг (машиномісце) № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , квартира яка розташована за адресою: [ADDRESS] , нежитлове приміщення 1-го поверху та підвалу, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Київського районного суду м. Донецька від 06.06.2014 року затверджено мирову угоду укладену між [PERSON] та [PERSON] , згідно якої [PERSON] в рахунок виконання договору займу від 13.08.2012 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] у сумі 5000000 грн. для розвитку бізнесу останнього, переходить нерухоме майно, що належить [PERSON] , а саме: трикімнатна квартира [ADDRESS] , автостоянка № [NUMBER] в цокольному поверсі житлового будинку літ. А-18, розташована за адресою: [ADDRESS] , нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] на 3-му поверсі в будівлі літ. А-7, машиномісце (паркінг) [NUMBER] в будівлі підземної автомобільної стоянки літ. А-2 (шоста черга будівництва, блок 8.2), що розташоване за адресою: [ADDRESS] ; приміщення - апартамент [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] ; паркінг (машиномісце) № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , квартира яка розташована за адресою: [ADDRESS] , нежитлове приміщення 1-го поверху та підвалу, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 18.08.2016 року апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено, та ухвалу суду від 06.06.2014 року скасовано, та справу передано на новий судовий розгляду. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.04.2017 року в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. На даний час, право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] , та автостоянку № [NUMBER] за вказаною адресою зареєстровано за відповідачем [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від 18.02.2016 року №174, 177. Право власності на нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] в будівлі літ. А-7 зареєстровано за відповідачем [PERSON] на підставі договорів дарування від 04.02.2017 №141,142. Право власності на машиномісце (паркінг) [NUMBER] в будівлі підземної автомобільної стоянки літ. А-2 (шоста черга будівництва, блок 8.2), що розташоване за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування №2690 від 03.10.2014 року. Право власності на приміщення - апартамент [ADDRESS] ; паркінг (машиномісце) № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] на підставі договорів дарування від 27.10.2014 року №1168, №1170. Право власності на ѕ квартири за адресою [ADDRESS] на підставі договору дарування №1107 від 15.10.2014 зареєстровано за [PERSON] , та ј частина - за [PERSON] . Право власності на нежитлове приміщення 1-го поверху та підвалу, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування №2341 від 24.09.2019 року. Вказаний об`єкт нерухомості на разі розподілений на три самостійні об`єкти. Таким чином, після затвердження угоди Київським районним судом м. Донецька від 06.06.2014 року, [PERSON] укладено ряд правочинів з відповідачами щодо відчуження набутого майна в межах укладеної мирової угоди. Позивач в первісному позові у зв`язку із скасуванням вказаної ухвали суду про затвердження мирової угоди, просить витребувати вказане майно у відповідачів, та визнати на його 1/2 частину право власності в порядку поділу майна подружжя, та в цілому на квартиру [ADDRESS] . Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України. Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі 372/504/17 (провадження 14-325цс18). Частиною другою статті 369 ЦК України визначено, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц (провадження № 61-43510сво18) зазначено, що: «при розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме - об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режим спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважне право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому». Судом вбачається, що дійсно позивач згоди на відчуження спірного майна не надавала. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Така правова позиція, висловлена Верховним Судом України від 19 листопада 2014 року № 6-170цс14, від 13 травня 2015 року у справі 6-67цс15, від 25 червня 2014 року у справі 6-6714цс. Так, відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12). Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Відповідачами [PERSON] , та [PERSON] заявлено клопотання про застосування строків позовної давності за первісним позовом. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Питання початку перебігу позовної давності визначені у статті 261 ЦК України згідно із якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 та Верховним Судом у постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 345/2962/14 (провадження № 61-2361св20). Тобто, визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що «можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше». Судом встановлено, що про порушення свого права як співвласника позивачем за первісним позовом [PERSON] було відомо з моменту ухвалення рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.02.2016 року, яким частково задоволено заяву та відновлено втрачене судове провадження з ініціативи суду у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором займу в частині зібраних документів, та безпосередньо з ухвали Апеляційного суду Донецької області від 18.08.2016 року, з якої вбачається, що позивач [PERSON] оскаржила ухвалу суду 06.06.2014 року з підстав, що майно вибуло без її згоди, та була особисто присутньою в судовому засіданні 18.08.2016 року, а позов подано поштовими засобами зв`язку 06.10.2019 року, тобто нею було пропущено позовну давність. Вирішуючи виключну правову проблему для забезпечення єдності судової практики Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18) відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 (№ 3-604гс16), а також висновку Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 29 березня 2018 року у справі № 904/10673/16, про те, що приписи про позовну давність до позовних вимог про витребування майна не застосовуються. Верховний Суд наголосив, що дотримання строку звернення до суду є однією з умов реалізації права на позов і пов`язано з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Інститут позовної давності запобігає виникненню стану невизначеності у правових відносинах. Правова визначеність є універсальною правовою категорією, дія якої поширюється на такі важливі сфери правовідносин між державою та особою, як реалізація і забезпечення прав і свобод людини і громадянина, встановлення юридичної відповідальності, підстав та порядку притягнення до такої відповідальності, неприпустимість дій і бездіяльності органів влади, спрямованих на необґрунтоване обмеження прав і свобод людини. Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача, причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Європейський суд з прав людини зазначив, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Суд також зазначає, що якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). Частиною п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Отже, у чинному законодавстві не наведено переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. При цьому аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що подання позову з іншими матеріально-правовими підставами не перериває перебігу позовної давності, але разом з тим, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути поважною причиною для поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 квітня 2019 року у справі № 902/326/16 та від 24 вересня 2019 року у справі № 922/1151/18. Посилання сторони позивача, що строк позовної давності було пропущено у зв`язку з хворобою позивача, на підтвердження чого було надано консультативні висновки (т. 2, а.с. 168-168), та направлення на огляд до лікаря, з яких вбачається, проходила дослідження 24.12.2019 року, що в даному випадку не перериває позовної давності та не свідчить про поважність причин пропуску позовної давності. За вказаних обставин, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні первісного позову [PERSON] у зв`язку з пропуском строків позовної давності. Що стосується вимог зустрічного позову, то слід зазначити наступне. З наданого до суду рішення та договороу позики (а.с. 235, т.2) вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики від 13.08.2012 року, відповідно до якого [PERSON] позичив [PERSON] грошову суму для розвитку його бізнесу та в інтересах родини в розмірі 5000000 грн., які позивач за зустрічним позовом просить поділити між подружжям. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу своїх позовних вимог посилався на те, що борг за договором позики є спільним боргом подружжя, тому стягненню підлягає з нього та відповідача. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України. Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Позивач звернувся до суду із зустрічним позовом після звернення [PERSON] з позовними вимогами про витребування майна та поділ майна подружжя, однак належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що [PERSON] була обізнана про отримання [PERSON] коштів у борг, а також надавала згоду на те, щоб чоловік брав такі позики для його бізнесу та в інтересах родини, а тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з [PERSON] коштів одержаних за договором позики. Сам по собі факт зазначення у договорі про ціль позики, безумовно не свідчить про те, що позика була витрачена за призначенням. Ні позивачем, ні третьою особою за зустрічним позовом не надано суду доказів обізнаності дружини позичальника - [PERSON] про укладення її чоловіком договору позики, а тому відсутні підстави для виникнення у подружжя солідарного обов`язку щодо повернення боргу. Згідно із пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. На підтвердження зустрічних позовних вимог відповідач [PERSON] зазначає, що квартира [ADDRESS] , придбана в результаті дольової участі у будівництві, та сплачені кошти останнім в розмірі 375705,00 грн., які [PERSON] , отримав в дар від свого батька [PERSON] , який разом з [PERSON] проживали в цій квартирі до 2014 року, робили в ній ремонт, проте доказів вказаному суду надано не було, окрім того, що вказана квартира була придбана [PERSON] в період шлюбу. За вказаних обставин, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON] у зв`язку з недоведеністю позовних вимог, та безпідставністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок позивачів за первісним та зустрічним позовами. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed