Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, а згодом з уточненим позовом, в якому просить розділити майно, набуте під час спільного сумісного проживання [PERSON] та [PERSON] Виділити їй та визнати за нею право власності на 2/5 частини комплексу будівель, розташованих за адресою: Запорізька область м. Мелітополь вул. Баумана будинок № 48, виділити їй автомобіль марки SCODA FABIA, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску, загальною вартістю 1\~278\~586,98 грн., а також стягнути з відповідача на її користь різницю вартості виділеного їм майна в сумі 2\~123\~234,02 грн. Виділити відповідачу 1/2 частину будинку, розташованого за адресою: Запорізька область, Приазовський район, с. Новокостянтинівка, вул. Приморська, будинок № 74, автомобіль марки DAF TE95XF, двигун ХЕ315СТ87353, державний номер [NUMBER], 2001 року випуску, причеп марки SCHMITZ SKO 24, 1998 року випуску, державний номер [NUMBER], меблі, побутову техніку, апаратуру, загальною вартістю 3\~415\~821,00 грн. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні. На обґрунтування своїх заперечень зазначив, що хоча спірне майно і було набуто у період шлюбу, однак на будування нерухомого майна відповідачем у свого рідного брата відповідно до розписок бралися у борг грошові кошти, які на сьогоднішній день не повернуті та є предметом розгляду в суді. У відповідача ніколи таких власних грошових коштів не було, щоб придбати спірне майно. Також просив, залучити співвласників спірного майна в якості третіх осіб. Вислухавши доводи позивача та його представника, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що з 04 лютого 1995 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі /т. 1 а.с.11/. Від сумісного проживання сторони мають дітей малолітню доньку [PERSON], [INFO] /т.1 а.с.12/, повнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Згідно рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 грудня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано. Вказане рішення набрало законної сили 30 грудня 2013 року /т. 1 а.с.11/. Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 69 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Поділ всього майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, або лише певної речі, означає припинення щодо нього режиму обєкта права спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором або законом (ч. 1 ст. 70 СК України ч. 2 ст. 372 ЦК України). Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Судом встановлено, що у період шлюбу на сумісні кошти сторонами спільно було набуто майно: 2/5 частини комплексу будівель, розташованих за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Баумана, будинок № 48, 1/2 частину будинку, розташованого за адресою: Запорізька область, Приазовський район, с. Новокостянтинівка, вул. Приморська, будинок № 74, автомобіль марки DAF TE95XF, двигун ХЕ315СТ87353, державний номер [NUMBER], 2001 року випуску, причеп марки SCHMITZ SKO 24, 1998 року випуску, державний номер [NUMBER], автомобіль марки SCODA FABIA, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску /т.1 а.с.13,14,60,120,121,174,176,222,223,254, т.2 а.с.50/. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Ніяких договорів про правовий та юридичний статус сумісного майна або його поділ сторони не укладали. При зясуванні обставин справи, суд виходив з доказів, отриманих під час судового розгляду та оцінених за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалось на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні. Так, на обґрунтування своїх заперечень, представником відповідача було зазначено, що хоча спірне майно і було набуто у період шлюбу, однак на будування нерухомого майна відповідачем у свого рідного брата відповідно до розписок бралися у борг грошові кошти, які на сьогоднішній день не повернуті та є предметом розгляду в суді. У відповідача ніколи таких власних грошових коштів не було, щоб придбати спірне майно Однак вказані обставини спростовуються наступним. Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 листопада 2013 року провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики закрито, затверджено мирову угоду, якою [PERSON] в рахунок погашення боргу за договором позики передав у власність [PERSON], в тому числі спірне майно. При цьому, ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 10 грудня 2014 року ухвала Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 листопада 2013 року по цій справі скасовано, передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції. На обґрунтування вказаної ухвали суд апеляційної інстанції зазначив, що судом не було зясовано питання про те, чи не порушує укладення цієї угоди прав та обовязків інших осіб, а саме [PERSON], дружини позивача /т.1 а.с.120/. Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 травня 2015 року первинний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики залишено без розгляду. Скасовані записи про реєстрацію права власності на майно, в тому числі спірне майно, що було зареєстроване на підставі ухвали Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 листопада 2013 року /т.1 а.с.176/. Тобто право власності повернулось у первинний стан. Відповідно до ч. 4\~ст. 65 СК України\~договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно розяснень викладених в абз. 1 п. 22, абз. 1 п. 23, абз. 1 п. 24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про\~практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69-72 СК України\~та\~ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК України, ч. 3\~ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3\~ст. 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4\~ст. 65 СК України). При цьому, відповідно до позиції та висновків Верховного Суду України, викладені в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка\~як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Однак, відповідачем та його представником не було надано суду доказів на підтвердження наявності у відповідача боргових зобовязань перед його братом [PERSON]О, в звязку з чим суд був позбавлений можливості надати їм правової оцінки та вирішити чи не є дані докази штучно створеними. Враховуючи викладене, суд не вбачає правових підстав для залучення до участі у справі третіх осіб, оскільки вирішення спору по суті жодним чином не впливає на їх права та обовязки. А не бажання відповідача здійснити реєстрацію спірного майна на своє імя, не є тією обставиною з якою чинне законодавство передбачає умови розподілу спірного майна подружжя. Також, посилання представника відповідача щодо відсутності коштів на будівництво нерухомого майна спростовуються доводами позовної заяви [PERSON] та [PERSON] до Новокостянтинівської сільської ради про визнання права власності на нерухоме майно та як наслідок заочним рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 08 листопада 2010 року, відповідно до яких [PERSON] та [PERSON] за власні кошти самочинно збудували житловий будинок /т.1 а.с.251/. Крім того, згідно статей 57, 59 ЦПК України, доказами у справі є які-небудь фактичні данні, на підставі яких базуються вимоги, заперечення сторін, і інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема висновками судових експертів. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими доказами. Задля вирішення питання про визначення вартості спірного майна були призначені судові будівельно-технічна та автотоварознавча експертизи відповідно до ухвали суду від 10 листопада 2015 року. Згідно висновку експерта № 2180 від 22 березня 2016 року ринкова вартість комплексу будівель, розташованих за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Баумана, будинок № 48, становить 2\~792\~409,95 грн. Ринкова вартість будинку, розташованого за адресою: Запорізька область, Приазовський район, с. Новокостянтинівка, вул. Приморська, будинок № 74, становить 5\~620\~330,00 грн./т.2 а.с.80-123/. Згідно висновків №№ 5/1, 5/2,5/3 від 12 лютого 2016 року середня ринкова вартість автомобіля марки SCODA FABIA, державний номер [NUMBER], 2007 року випуску, становить 161\~623,00 грн., середня ринкова вартість автомобіля марки DAF TE95XF, двигун ХЕ315СТ87353, державний номер [NUMBER], 2001 року випуску, становить 285 118,00 грн., середня ринкова вартість причепу марки SCHMITZ SKO 24, 1998 року випуску, державний номер [NUMBER], становить274\~038,00 грн. /т.2 а.с.124-150/. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» № 8 від 30.05.1997 року при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен зясувати:- чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; - чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; - компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; - достатність поданих експертові обєктів дослідження;- повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; - узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; - обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи. При проведенні судових експертиз судовими експертами були додержані всі вимоги чинного законодавства, в межах їх компетенції та повноважень, на підставі інформації та документів, наявних на час проведення експертиз, відповіді на поставлені питання викладені повно та відповідають іншим фактичним даним, дослідницька частина узгоджена з підсумковою частиною висновків, висновки експертиз обґрунтовані та узгоджені з іншими матеріалами справи, тому зазначені висновки судових експертиз є обєктивними, достовірними та правдивими, і повинні бути покладені в основу рішення. Однак, суд вважає, що в частині задоволення позовних вимог щодо поділу рухомого майна між подружжям, зокрема меблів, побутової техніки, апаратури, слід відмовити, оскільки належних та допустимих доказів щодо придбання вказаного майна подружжям, позивачем надано не було. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно Рішення Конституційного суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 у справі № 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому звязку з поняттям «права», необхідно розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, - суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Таким чином,

Outcome: partial