Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

Позивач звернулась в суд із позовом, де зазначила, що 17.01.1986 року на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] придбав 1/3 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. В подальшому на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 09.04.1997 року [PERSON] отримав у приватну власність земельну ділянку площею 0,0 209 га. за вищевказаною адресою. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 14.12.2010 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання прав власності на ? частину майна, придбаного у період шлюбі, за [PERSON] визнано право власності на ? частину майна, що було придбано у період шлюбу. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 24.11.2011 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частину земельної ділянки за [PERSON] визнано право власності на ? частини земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], визначено розмір земельної ділянки за кожною зі сторін - 104,5 кв.м. За наслідком розгляду Богунським районним судом м. Житомира позову [PERSON] до [PERSON] 14.08.2013 року ухвалено рішення, яким з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто грошову компенсацію за 1/2 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. 13.06.2018 року право власності на вказану частину майна зареєстровано в порядку Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Позивач посилається на положення ст. 365 ЦК України, яка визначає підстави припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, а також ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, які вказують на порядок набуття право на земельну ділянку у разі виникнення права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розміщені на ній. На думку позивача, оскільки право власності на частину житлового будинку належить позивачу, на підставі вищевказаних норм підлягає передачі у власність відповідна частина земельної ділянки, яка розташована під будинком. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з вищевикладених підстав. Відповідач в судове засідання не з»явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14.12.2010 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання прав власності на ? частину майна, придбаного у період шлюбі, за [PERSON] визнано право власності на ? частину майна, що було придбано у період шлюбу, визначено за кожною зі сторін право власності на 12/100 частин домоволодіння [ADDRESS], а також право власності на земельну ділянку за цією ж адресою площею 0,01045 га. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 24.11.2011 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки за [PERSON] визнано право власності на ? частину земельної ділянки, яка зазначена в державному акті про право власності на земельну ділянку від 09.04.1997 року, виданому на ім»я [PERSON], по [ADDRESS], визначено за кожною зі сторін право власності по цьому державному акту на земельні ділянки площею по 104.5 кв.м. за кожним. Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 01.02.2012 року рішення суду першої інстанції залишено без зміню. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 14.08.2013 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 12/100 ідеальної частки у праві власності на житловий будинок по [ADDRESS] в розмірі 102 600 грн. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності підтверджено реєстрацію права власності [PERSON] на 12/100 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14.08.2013 року. Згідно ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). За положеннями ч.1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Суд звертає увагу, що позивачем в обгрунтування позовних вимог вказано на норми закону (ст. 365 ЦК України та ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України), які не можуть застосовуватись одночасно. Вказані позивачем як потрібні у застосуванні положення ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК Українине можуть враховуватись при вирішенні даного спору з огляду на такі обставини. Заявлена позивачем вимога про визнання за нею права власності є наслідком та взаємопов»язаною із вимогою про припинення права власності на частку в майні. На час розгляду справи відповідач є власником частини земельної ділянки, зокрема в розмірі 104,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. Розмір земельної ділянки визначено згідно рішення Богунського районного суду від 24.11.2011 року та є наслідком розв»язання спору між сторонами про поділ майна подружжя. Апеляційний суд Житомирської області в своїй ухвалі від 01.02.2012 року, постановленій при розгляді апеляційної скарги [PERSON] на рішення суду першої інстанції від 24.11.2011 року, вказав на необхідність застосування положень ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЗК України при визнанні права власності на земельну ділянку. Рішенням суду від 14.08.2013 року вирішено питання про стягнення грошової компенсації лише за частку у праві власності на житловий будинок. Відповідно до ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Припинення права власності на частку в майні регулюється положеннями ст. 365 ЦК України, згідно якої право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Право власності може бути також припинено за позовом іншої сторони. Відповідно до ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно з ч.ч. 1. 2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Саме з посиланням на положення ст. 358 ЦК України ухвалено рішення 14.08.2013 року про стягнення з [PERSON] компенсації за частку у спільному майні. Питання земельної ділянки, її вартість, не були предметом розгляду судом. За таких обставин, передача у власність земельної ділянки згідно ч.1 ст. 120 ЗК України не відповідатиме нормам закону, порушуватиме принцип справедливого судочинства, визначеного ст.2 ЦПК України. Враховуючи вищенаведене, поданий позов не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed