Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, де зазначила, що є спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька - [PERSON] , який помер [INFO] . Вказаній особі належав житловий будинок [ADDRESS] . Спадщина прийнята позивачем шляхом фактичного вступу у володіння. За наслідком звернення до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав останнім прийнято постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії у зв`язку з тим, що спадкоємцем не подано правовстановлюючого документа на житловий будинок. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить визнати право власності в порядку спадкування на будинок за адресою: [ADDRESS] з господарськими спорудами: сараю, уборної, огорожі. В судове засідання позивач не з`явилась, представником подано заяву про можливість слухання справи у його відсутності. Представник Житомирської міської ради в судове засідання не з`явився, в судове засідання надано заяву із запереченням щодо позову, вказано на можливість розгляду справи у відсутності представника міської ради. В обгрунтування позиції представником зауважено, що право власності на спірне майно не є зареєстрованим, а тому спадкодавцем не мав обсягу прав як власник. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення у відсутності позивача про представника відповідача. щ відповідає положенню ст. 211 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. [PERSON] був власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується дослідженим в судовому засіданні змістом «договору дарування житлового будинку» від 01.02.1985 року, згідно якого [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв житловий будинок, технічним паспортом на житловий будинок із зазначенням періоду побудови, страховим свідоцтвом № 442 по державному обов`язковому страхуванню майна [PERSON] (майно знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі ст. 3 п. 4. Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 15 травня 2003 року № 755-IVправа на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Судом враховано, що Закон або підзаконні нормативні акти не визначали порядок проведення реєстрації будинків до 07.02.2002 року, дати набрання чинності «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно». Цивільний Кодекс Української РСР (1963 р.), положення якого суд застосовує за часом відкриття спадщини, не містив норми, яка передбачала виникнення права власності на нерухоме майно після реєстрації такого права. Відповідно до підпункту «а» пункту 20 розділу ІІІ «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» від 31.01.1966 року (втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу № 56 від 13.12.1995 року) на підставі записів в погосподарських книгах органи БТІ складали списки щодо власників будинку. Оскільки право власності [PERSON] не оспорювалось та визнавалось іншими особами, зокрема в спосіб страхування об`єкта нерухомого майна, суд приходить до висновку про фактичну наявність ознак такого права у особи. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР (1963) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. У відповідності до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно з ч.1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] . Позивач [PERSON] є донькою вказаною особи, вступила в управління майном як така, що на час смерті проживала, здійснювала догляд за спадкодавцем. Оскільки право спадкоємця першої черги є порушеним внаслідок невизнання такого права, суд вважає необхідним застосовувати положення ст. 392 ЦК України, яка визначає можливість власника майна пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Судом з`ясовано обсяг майнових прав, що належав спадкодавцю та який підлягає переходу до спадкоємця, а тому позов у частині визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] , підлягає до задоволення. Вимога в частині визначення всіх господарських споруд до задоволення не підлягає, оскільки право на них є похідним від права власності на житловий будинок, та визначається з огляду на вимоги законодавства в сфері дозвільного будівельного регулювання.

Outcome: partial