Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування вимог зазначила, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 30.09.2000 року по 02.07.2009 року. Від шлюбу [INFO] року народилась дочка [PERSON], яка проживає з позивачем. Відповідач з дочкою не спілкується, матеріальної допомоги не надає, не бере участі у її вихованні. 06.11.2015 року вона уклала шлюб з громадянином Германії [PERSON] та проживає з чоловіком в м.Люглас-Пегниц, постійно працює в компанії «ASD oberfranken». Відповідач більшу частину часу проживає в Росії і там працює, а тому дочка знаходить в Україні без батьківської опіки під опікою родичів, чим порушуються права та інтереси дитини, яка повинна жити з батьками. Окрім того, у зв'язку з тим, що на теперішній час на території Донецької області триває антитерористична операція, яка супроводжується бойовими діями, може виникнути потреба у тимчасовому виїзді дитини за межі України з метою збереження її життя та уникнення будь-яких загроз її здоров'ю. У зв'язку з цим позивач просить суд надати дозвіл на виїзд за межі України малолітньої дочки [PERSON] без згоди батька [PERSON] Позивач надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини сторін достатніми, суд розглянув справу за відсутності відповідача, заочно, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 197 ЦПК Україниу зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 30.09.2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 02.07.2009 року шлюб між сторонами розірвано, про що Жовтневим відділом ДРАЦС реєстраційної служби Маріупольського МУЮ у Донецькій області 22.09.2009 року складено відповідний актовий № 455 та видане свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 13.03.2015 року. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27.06.2002 року сторони є батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO]. 06.11.22015 року між [PERSON] та громадянином Германії [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом від 06.11.2015 року. Також суду наданий переклад трудового договору з німецької на російську, укладеного 08.01.2016 року між [PERSON] та компанією «ASD oberfranken», який підтверджує факт працевлаштування позивачки в Германії. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Згідно з ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Згідно з ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Згідно з ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Судом встановлено, що батько дитини не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон без вагомих причин. У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. У відповідності з п. 2-2 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» чітко визначено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріального посвідчення копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Також необхідно зазначити, що згідно із Конвенцією про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до вимог ст.ст. 7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що бажання позивачки отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, а тому суд не вбачає жодних обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини [PERSON] за кордон і вважає, що надання такого дозволу буде відповідати інтересам дитини і надає дозвіл на виїзд неповнолітньої [PERSON], [INFO], за межі України без згоди батька до досягнення останньою шістнадцяти років, оскільки надання вказаного дозволу на більший період суд вважає недоцільним.

Outcome: partial