Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить усунути їй перешкоди у володінні та користуванні належним їй житловим будинком [ADDRESS] , шляхом виселення відповідача. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , в якому проживає разом зі своєю донькою та онуком. Відповідач є колишнім чоловіком позивача, який також проживає у вказаному будинку та має протиправну, антигромадську поведінку щодо інших осіб, які проживають у будинку, руйнує та псує житлове приміщення, [PERSON] зловживає алкоголем, вчиняє сварки, бив позивача та дітей. Також відповідач не надає коштів на сплату комунальних послуг, та добровільно відмовляється покинути спірне домоволодіння, чим обмежує права позивача. 18.06.2019 представником відповідача - адвокатом Бессоновою О.М. надано відзив на позовну заяву, в якому остання зазначає, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , придбався під час шлюбу та він є спільною сумісною власністю. Також повідомила, що підстави для його виселення, а саме систематичне порушення правил співжиття, зазначені позивачем, не відповідають дійсності, щодо відповідача було складено лише один протокол за ст.173-2 КУпАП, рішення за яким не ухвалено. Тому підстави для задоволення позову відсутні. 09.07.2019 представником позивача адвокатом Максимець В.В. надано відповідь на відзив, в якому остання зазначає, що відповідач систематично руйнує та псує житлове приміщення, використовує його не за призначенням, систематично порушує правила співжиття з приводу чого Липецьким ВП зареєстровані матеріали в ЖЄО №416 від 31.01.2019, від 17.04.2019 №1646. Також виконавчим комітетом Вільхівської сільської ради неодноразово проводилась з [PERSON] роз`яснювальні бесіди та виносились усні попередження, судом тричі порушувалось провадження щодо вчинення насильства в сім`ї. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 04.04.2019 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Суд вирішив проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 26.09.2019 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 20.11.2019 справу прийнято до провадження судді Савченка Д.М. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовну заяву, просили її задовільнити з підстав викладених в ній. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, повідомлялись своєчасно і належним чином, від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі. В судовому засіданні, за клопотанням позивача допитано свідка [PERSON] , яка повідомила, що відповідач постійно вживає алкогольні напої, вчиняє домашнє насилля, з 2007 року не працює. Також зазначила, що відповідач з 2013 року по 2016 не проживав в спірному будинку. З приводу його протиправної поведінки збиралась комісія сільської ради, та позивач зверталась до поліції. В судовому засіданні, за клопотанням позивача допитано свідка [PERSON] , яка повідомила, що працює разом з позивачем, яка часто приходить на роботу у синцях. Відповідач зловживає спиртними напоями та часто підводить на позивача руку, не працює, живе за її рахунок, виносить та пропиває речі з будинку, веде себе агресивно. Також [PERSON] влаштовує п`янки в будинку, все це робить в присутності онука 12 років. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Сторони перебували з 05.06.1982 року у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 12.02.2009 року, що підтверджується відповідною копією рішення. З копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 21.03.2017 убачається, що 21.03.2017 складено актовий запис про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . №21. 11.02.1992 р. [PERSON] придбала житловий будинок, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 11.02.1992 року, укладеного між радгоспом ім.Червоної армії Харківського району та [PERSON] . З копії довідки про фактичне місце проживання (не проживання) від 25.01.2019, виданої виконавчим комітетом Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області, акту про фактичне місце проживання (не проживання), складеного [PERSON] в присутності сусідів від 25.01.2019, інформації Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області від 25.01.2019 №86, за адресою: [ADDRESS] , фактично проживають: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.06.1982 по 12.02.2009. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 11.02.1992 р., тобто під час шлюбу, [PERSON] придбала житловий будинок, за адресою: [ADDRESS] . Звертаючись до суду з позовом до [PERSON] , позивач, як на підставу своїх вимог, посилався на те, що відповідач після розірвання шлюбу продовжує проживати у будинку, який йому не належить. При цьому, будь-яких витрат на утримання житла не несе, комунальні послуги не сплачує, має протиправну, антигромадську, поведінку щодо інших осіб, які проживають у будинку, руйнує та псує житлове приміщення, зловживає алкоголем, вчиняє сварки, б`є позивача та дітей Відповідно частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 2 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК)). Зміст права власності визначено статтею 317 ЦК України, яка передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс тощо). Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і та.ін.). У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості (Аналіз Верховного Суду України деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ). Отже, право користування власним житлом є однією з невід`ємних правомочностей власника, позбавлення якого без законних підстав є обмеженням прав власника. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Оскільки право власності включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. Доводи позивача про те, що відповідач не сплачує комунальні послуги, систематично руйнує та псує жиле приміщення, використовує його не призначенням, порушує правила співжиття, не є в силу вимог статей 317, 319, 321, 346 ЦК України підставою для виселення відповідача з житлового приміщення. Положення статі 116 ЖК УРСР не поширюються на спірні правовідносини, оскільки відповідач має право користуватись спірним житлом не як член сім`ї позивача (яким він перестав бути після розірвання шлюбу з позивачем і припинення спільного проживання), а як його співвласник. За таких обставин, позов [PERSON] є необґрунтованим і задоволенню не підлягає. Позивач при зверненні до суду сплатила судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати відносяться за рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed