Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить дії ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є відповідач, із ненадання споживачу фінансових послуг позивачу в чіткій, однозначний і зрозумілий спосіб інформації в письмовій формі про умови валютного кредитування до та під час укладення кредитного договору № ML 702/229/2006 від 26.12.2006 року та додаткового договору №1 від 22.04.2009 року до нього незаконними, тобто такими, що порушують її права споживача, передбачені ЗУ «Про захист прав споживачів»; визнати умови вказаного кредитного договору та додаткового договору до нього №1, укладених між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є відповідач, та позивачем щодо ціни кредиту, відсотків, винагород, комісій, дострокового повернення кредиту, покладення реальних валютних ризиків з коливання курсу валют лише на позичальника, самостійного визначення ПАТ «ОТП Банк» процентної ставки, відсутності інфляційного застереження та застереження щодо наслідків знецінення національної грошової одиниці відносно долару США несправедливими та такими, що вводять позивача як споживача фінансових послуг в оману стосовно обставин, які мають істотне значення, та мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на її шкоду; визнати зазначений кредитний договір та додатковий договір до нього №1 недійсними; визнати іпотечний договір № PML-702/229/2006 від 26.12.2006 року, укладений між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є відповідач та позивачем, предметом якого є нерухоме майно у вигляді квартири, загальною площею 37,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2006 року, посвідченого ПН ХМНО [PERSON], про що внесено запис в реєстр правочинів за №2172 недійсним; стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти, набуті без достатніх правових підстав, а саме під час виконання за визнаним недійсним кредитним договором № ML 702/229/2006 від 26.12.2006 року та додаткового договору №1 від 22.04.2009 року до нього, укладеними між ЗАТ «ОТП Банк», праонаступником якого є відповідач та позивачем у сумі 55\~120 грн.; та судові витрати покласти на відповідача. В обгрунтування позовних вимог посилалась на наступне. 26.12.2006 року між позивачем та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є відповідач, укладено кредитний договір ML 702/229/2006 про надання на споживчі цілі (придбання нерухомого майна) кредиту в іноземній валюті у розмірі 32\~300 доларів США зі сплатою ануїтетних платежів- 207,06 доларів США плюс сума нарахованих процентів за плаваючою процентною ставкою- фіксований відсоток 5,99% + FIDR, з остаточним строком повернення кредиту 26.12.2019 року. Кредит був наданий на споживчі потреби: на оплату комісії Банку та на придбання нерухомого майна. В той же день, для повного та своєчасного виконання вказаного договору, між позивачем та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є відповідач, був укладений договір іпотеки № PML-702/229/2006, предметом якого є нерухоме майно у вигляді квартири, загальною площею 37,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2006 року, посвідченого ПН ХМНО [PERSON], про що внесено запис в реєстр правочинів за №2172. Також, 26.12.2006 року для надання кредитних коштів позивачем було укладено договір №702/1923/06/1 про кредитування поточного рахунку(овердрафт) та договір про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній, національній валюті для фізичних осіб. Протягом дії умов вказаного кредитного договору, сторонами було укладено додатковий договір №1 від 22.04.2009 року до вказаного договору. Відповідно до вказаного кредитного договору, позивач постійно сплачувала щомісячну суму кредитних платежів в доларах США, розрахованих Банком за встановленим графіком платежів. В період кризи 2008 року курс долару США виріс з 5 гривень за один долар США до 8 гривень. З лютого 2014 року курс долару почав невпинно зростати. Подібне знецінення гривні неможливо було передбачити не тільки на момент укладення договору, але й восени 2013 року. Курс долару США до гривні збільшився більш ніж у пять разів, а доходи населення України зменшились вдвічі. Офіційний індекс інфляції за час дії договору склав приблизно 150%. Про таку істотну зміну обставин позичальникові не було відомо при підписанні договору, згоди на це позичальник не давав. Позичальник не знав і не міг знати про валютні ризики, які відбулись в країні. Банк, безперечно, знав про існуючі ризики та розумів їх наслідки, однак відповідної інформації споживачеві не надав та не попередив його. Застосуванням наслідків недійсності кредитного договору може бути відшкодування завданої мені наданням неповної інформації(а точніше- ненаданням необхідної інформації) матеріальної шкоди (збитків). Починаючи з весни 2014 року позивач зверталась до відповідача з проханням про зміну умов кредитного договору, але банк всі ризики коливання курсу валют поклав на позивача, що суперечить ст. 42 ГКУ. Укладений кредитний договір є споживчим відповідно до ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», а тому для нього встановлено особливий порядок укладення. У лютому 2016 року представники відповідача почали телефонувати позивачу та вимагати укласти додаткову угоду про перерахунок валютного кредиту в гривневий за курсом, що діє майже 27 грн. за 1 долар США. Коли позивач почала заперечувати, представники відповідача почали їй погрожувати, тому вона змушена була звернутись до фахівця за захистом своїх прав та інтересів. Після аналізу кредитного договору було зясовано, що при його укладенні відповідачем були грубо порушено вимоги чинного законодавства, та введено в оману стосовно істотних умов договору. Банк свідомо на думку позивача не надав їй інформації перед укладанням вказаного кредитного договору та під час укладання необхідної інформації, що передбачена нормами ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживача», ч.1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» , що є підставою для визнання правочину недійсним. При укладенні кредитного договору позивач була ознайомлена лише з тією інформацією, що була фактично викладеною безпосередньо в змісті самого договору, який був розроблений відповідачем, при цьому відповідач надав можливість лише його прочитати, а зміст пунктів, що містять ціну кредиту, відсотків, винагород, комісій позивачеві не розяснювалось. Позивачеві не надано відповідачем будь-яких інших документів, зокрема, у вигляді інформаційного листа банку чи памятки позичальника, в яких би містилась вся вищезазначена інформація. Все це свідчить про те, що відповідач не вчиняв дій щодо ознайомлення позичальника з усіма умовами кредитування перед укладенням кредитного договору. Позичальник був позбавлений вносити зміни до змісту кредитного договору, і при його укладенні мав можливість погодитись лише на ті умови, які були запропоновані йому банком щодо істотних умов договору та відсоткової ставки. В змісті вказаного кредитного договору відсутня важлива інформація, а саме: не проведена належна переддоговірна робота ( банк не надав перед укладанням кредитного договору споживачу в письмовій формі під підпис споживачу інформацію про: умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту; не повідомлено про тип відсоткової ставки, не повідомлено про наявні форми кредитування; відповідач не попередив про валютні ризики, не повідомлено, не розкрито та відсутні обовязкові умови щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу шляхом їх оприлюднення їх у письмовій формі ще до укладання такого договору; немає інфляційного застереження), зазначені в договорі відомості не відповідають вимогам чинного законодавства ( не визначено сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, не включені витрати, які були понесені позивачем за конвертацію валюти для погашення кредиту, за розрахункове-касове обслуговування кредиту, страхування, плата за управління кредитом, всі комісії банку, витрати на оцінку предмета іпотеки; не зрозуміло, за якою формулою розраховувались проценти; розрахунок за графіками не містить усіх визначених ЗУ «Про захист прав споживачів» та Постановою НБУ №168 платежів, понесених позичальником; кредитний договір і графік платежів не містить відомостей у розрізі сум погашення основного боргу, вартості сплати всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил (новий графік також не містить); не прописані вартості всіх супутніх послуг та фінансових зобовязань споживача з обслуговуванням і погашенням кредиту, інших фінансових зобовязань споживача; додатковий договір №1 та додаток(графік) не містить розмірів кредиту та сукупних послуг в національній валюті гривні, а виконання зобовязань за договором, в тому чмслі суми щомісячних платежів та відсотки за користування кредитом, зазначені в іноземній валюті, що є порушенням ст. 524 ЦК України; не визначено валютні ризики, ризики подоражання вартості кредитної послуги; у договорі відсутня згода позичальника на конкретну зміні курсу валюти при виконанні договору та загальної ціно договору; порушено право споживача на дострокове повернення кредиту. Таким чином, при укладенні договору відповідач приховав повну та обєктивну інформацію про встановлені ним умови кредитування. З викладеного вбачається, що при укладенні кредитного договору позивача було введено в оману щодо фактичних обставин- істотних умов кредитного договору (зокрема, щодо його ціни). Такі пункти договору порушують чинне законодавство, та мають бути визнані недійсними, що тягне за собою визнання кредитного договору недійсним в цілому. Крім того, кредитний договір укладається в письмовій формі, а недодержання письмової форми є нікчемним правочином. Позивач не була ознайомлена зі ставкою FIDR. Тому відповідач має повернути зайве сплачені кошти позивачу, оскільки позивачем сплачено більшу суму, ніж передбачено кредитним договором, а отже, позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 55\~120 грн. Про порушення своїх прав споживача, позивач довідалась 15.02.2016 року, а строк виконання зобовязань за кредитним договором спливає 26.12.2019 року, тому строк позовної давності позивачем дотримано. Представник позивача [PERSON] та позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала повністю, проти його задоволення заперечувала, надала письмові заперечення, в яких вказує, що вказаний кредитний договір відповідає нормам діючого законодавства, та просила застосувати строки позовної давності у відповідності до ст. 256 ЦК України. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 18.12.2006 року позивач звернулась до ЗАТ «ОТП Банк» із заявою на отримання кредиту, та був ознайомлений відповідачем із умовами кредитування, про що свідчить його підпис у цій заяві. (а.с. 51-52). Відповідно до ч. 1\~ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Встановлено, що 26.12.2006 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є відповідач та позивачем укладено кредитний договір № ML702/229/2006, відповідно до якого банк надає позичальнику кредит в сумі 32 300.00 доларів США, на купівлю нерухомого майна на строк до 26.12.2019 року з процентною ставкою 5, 99% річних + FIDR. Також, умовами, які містяться у частині 2 вказаного кредитного договору врегульовано питання щодо предмету договору, умов забезпечення зобовязань, права та обовязки сторін, відповідальність позичальника тощо. Крім того, до даного договору додається Графік повернення кредиту та сплати відсотків. В якості забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором, 26.12.2006 року між ЗАТ «ОТП Банк» та позивачем було укладено договір іпотеки №PML 702/229/2006, відповідно до якого іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належить іпотекодавцю на праві власності. 26.12.2006 року між сторонами було укладено договір №702/1923/06/1 про кредитування поточного рахунку (овердрафту), відповідно до якого банк надає позичальнику овердрафт шляхом кредитування поточного рахунку №2620 3 201726111, відкритого в ЗАТ «ОТП Банк» в розмірі ліміту Овердрафта, який становить 2000,00 грн., а позичальник приймає кредит, зобовязується належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту і сплатити відповідну плату за користування кредитом та виконати інші зобовязання, як це зазначено в цьому договорі. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Як вбачається зі змісту позовної заяви, як на підставу для задоволення своїх вимог представник позивача та позивач посилаються на вимоги постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року №168\~«Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та норми ст.ст. 11, 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Слід зазначити, що оскаржуваний кредитний договір був укладений 26.12.2006 року, а позивач в своєму позові посилається на постанову Правління НБУ від 10.05.2007 року №168 як на підставу визнання його недійсним, що є неприпустимим, та таким, що не відповідає нормам чинного законодавства. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-1341 цс 15 ( постанова від 02.12.2015 року), яка полягає у наступному: За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Відповідно до вимог статті 214 ЦПК, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що до спірного кредитного договору між банком та позивачем були укладені додаткові договори №1 від 22.04.2009 року, №1 від 27.04.2010 року, №2 від 26.05.2009 року, №3 від 26.06.2014 року, №4 від 26.01.2015 року та графіки до них. Крім того, позивач неодноразово звертався до банку з заявами про вирішення питання про реструктуризацію кредитної заборгованості, за результатами яких укладені вказані додаткові угоди. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Також даною статтею визначені права та обов'язки сторін договору споживчого кредиту. Договором, за положеннями ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Крім цього в судовому засіданні встановлено, що позивач за власною ініціативою звернувся до банку з проханням про надання кредиту. Договір було підписано позивачем добровільно, без жодного примусу і без зауважень та заперечень. Позивачу ніхто не перешкоджав в ознайомленні з текстом договору, дедального роспису та умов надання кредиту і позивач мав можливість з ними ознайомитись. Добровільно підписавши договір, позивач висловив свою згоду з усіма умовами цього договору. Таким чином, кредитний договір від 26.12.2006 року між сторонами був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис у договорі є доказом того, що сторони погодилися з його умовами. Представником позивача та позивачем не було доведено, а судом не було встановлено недобросовісності в діях відповідача та погіршення становища позивача внаслідок дій службових осіб Банку. Крім того, суд вважає, що укладаючи спірний договір, будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору. Також, на обгрунтовання правомірності своїх дій банком доведено, що при ознайомлені і написанні заяви про отримання кредиту позивач ознайомився з умовами кредитування, що вказує на дотриманні відповідачем вимог як ч.2, ч.4 ст.11, так і ст.ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів» при надання кредитних послуг позивачу. Частиною 1ст. 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6\~ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України\~та п. 7Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Статтєю 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України, правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Так, істотними умовами спірного договору відповідно до змісту ч. 1 ст.638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму та строк кредиту, умови та порядок його видачі і погашення, розмір порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін. Предметом договору, відповідно до актів цивільного законодавства, є умови про ті права та обов'язки, які формують основу змісту зобов'язання, яке має виконуватись сторонами на підставі укладеного договору, а також умови про ті дії, які мають вчинити сторони виконуючи та реалізовуючи охоплені предметом договору права та обов'язки, і про об'єкти, що сторони мають передати одна одній. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору, такі умови договором передбачено. За вимогами ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, зключаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Представник позивача стверджує, що під час укладання договору про надання кредиту позивачу не було надано повної та достовірної інформації про всі умови договору, зокрема про сукупну вартість договору, вартість сплати всіх супутніх витрат з урахуванням процентної ставки. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач та його представник не надали доказів того, що позивач не була належним чином повідомлена про всі умови договору. Як вбачається з спірного договору від 26.12.2006 року, позивачу було надано інформацію щодо всіх умов договору, пов'язаних з його виконанням витрат та щодо сукупної вартості договору. Так, в підписаній позивачем заяві на отримання іпотечного кредиту від 18.12.2006 року, зокрема п. 13 зазначено, що позичальник підтверджує, що вона погоджується з усіма пунктами даної анкети та вся надана нею інформація вірна, та зобовязується повідомити про всі зміни щодо зазначеної в анкеті інформації. Підписанням цієї анкети-заяви підтверджує, що Банк надав їй в письмовій формі та в повному обємі інформацію, передбачену п.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» від 01.12.2005 року. Таким чином, позивачу було надано інформацію про дедальний роспис сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, крім цього до цього договору було складено Графік повернення кредиту та сплати відсотків, в якому міститься таблиця, в якій зазначено суму в доларах США, яку позивач повиен сплачувати кожного місяця впродовж вього часу користування кредитом, та в наступному графіки були складені до додаткових договорів. Крім того, Законом України «Про захист прав споживачів» містить вичерпний перелік наслідків ненадання зазначеної в ст. 11 цього Закону інформації. Такі наслідки зазначені в ст. 15 та 23 Закону і включають в себе розірвання договору, відшкодування збитків та сплату штрафних санкцій. Чинне законодавство не передбачає можливості визнання договору недійсним в якості наслідку невиконання банком обов'язку надати позичальнику інформацію, передбачену ст. 11 Закону. Невірний, на думку представника позивача, розрахунок вартості кредиту не є підставою для визнання кредитного договору недійсним з підстав введення в оману, оскільки істотні умови договору сторонами обумовлені та досягнуті, що підтверджується підписаним кредитним договором. Правильність або неправильність розрахунку сукупної вартості кредиту не впливає на дійсність договору в цілому. Стосовно ставки FIDR, то зміна ставки FIDR не є зміною процентною ставки в односторонньому порядку, оскільки вона прямо передбачена умовами двостороннього кредитного договору. Таким чином, положення кредитного договору про встановлення плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента+ FIDR, не можна вважати несправедливими, тому підстав для визнання спірних договорів недійсними немає.(правовий висновок ВСУ, справа 6-511цс15 від 11.11.2015року). Враховуючи наведене, суд вважає, що зміст оспорюваного договору відповідає вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договору відповідачем дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, немає підстав для визнання договору та додаткового договору №1 до нього недійсними, оскільки спірний кредитний договір та додатковий договір до нього підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачці документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у графіках повернення кредиту та сплати відсотків, які підписані позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Представник відповідача [PERSON] в судовому засідання посилався як на підставу відмови в задоволенні позовних вимог, що валютою кредитування є іноземна валюта, тобто долари США, що є порушення приписів Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Але, відповідач має генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій від 05.10.2011 року №191 видану НБУ на здійснення валютних операцій, тому позивач має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, а резидент отримувати кредити. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Тобто, належним виконанням зобов'язання з боку позивача є повернення кредиту в строки, у розмірі та у валюті, які визначені кредитним договором. Враховуючи викладене, застосування строків позовної давності відповідно до ст. 256 ЦК України, є недоцільним, оскільки підстав для задоволення позову судом не встановлено. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При вирішенні спору про визнання договорів недійсними недійсними, судом враховувалися вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги статей 203,215, 1054 ЦК України, статей\~11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Судом також враховувалися вимоги статей 536,638 ЦК України з приводу того, чи було досягнуто між сторонами кредитного договору згоди щодо усіх істотних умов договору. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається представник позивача та позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, щодо невідповідності кредитного договору змісту актам законодавства України, порушення відповідачем вимог ч ст.11, ст.ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а його позовні вимоги не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як\~ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», тому суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed