Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

Позивач звернулась до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з даною позовною заявою, якою просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є власником квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі зареєстрований також її племінник - [PERSON], який проживав за вказаною адресою до 2005 року. З того часу у належному їй житлі відповідач не проживає з власної волі, участі в утриманні житла, оплаті комунальних послуг не приймає. Вважає, що відповідач, не проживаючи у жилому приміщенні понад встановлений ч. 2 ст. 405 ЦК України строк, втратив право користування вказаним житлом. Сторони до зали судових засідань не прибули. Позивач надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, на їх задоволенні наполягає. Судовий збір у розмірі 704,80 гривень, сплачений нею за подання даного позову, просить залишити за її рахунок. Зазначає, що відповідач є її племінником - сином рідного брата, який помер. Від відповідача [PERSON] поштою надійшла зава про визнання позовних вимог. У заяві останній зазначає, що дійсно не проживає у квартирі [ADDRESS] більше 10 років. Вивчивши матеріали справи, суд, з урахуванням доводів сторін, викладених ними у заявах, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є єдиним власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 27 грудня 2016 року, реєстровий № 2331, посвідченого приватним нотаріусом маріупольського міського нотаріального округу Скалун Р.В. Згідно інформаційної довідки Лівобережного відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради Донецької області від 18 червня 2018 року [PERSON], [INFO], дійсно зареєстрований в квартирі [ADDRESS] (з 12 вересня 2001 року по даний час). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Так, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відтак, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16. Як вбачається з акту Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Перемоги 18/5» від 26 липня 2018 року, [PERSON] з березня 2005 року не проживає за адресою: [ADDRESS]. Суд також враховує, що відповідач факт не проживання у спірному житлі понад 10 років підтвердив та визнав позовні вимоги. При цьому додана відповідачем до листа довідка з місця проживання свідчить, що останній зареєстрований на даний час за адресою: місто Пермь (Російська Федерація), [ADDRESS]. Аналізуючи наведене, суддя дійшла висновку, що відповідач [PERSON], будучи членом сім'ї власника житла, та не проживаючи у ньому більше року без поважних причин, втратив право користування ним на підставі ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує позицію позивача, яка просила залишити сплачений нею судовий збір за подання даного позову за її рахунок. На підставі наведеного,

Outcome: approved