Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок з побутовими та господарськими спорудами розташованого по [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом, після смерті батька позивача [PERSON] померлого [INFO], який фактично прийняв спадщину своєї дружини, матері позивача [PERSON] померлої [INFO]. Позов обґрунтовується тим, що померлим батькам позивача належало по 1/2 частині вказаного будинку. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина за заповітом. Позивач звернулась до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, але під час огляду документів було встановлено, що первинна реєстрація права власності на вказане домоволодіння була не проведена, та правовстановлюючій документ відсутній. Вказаний будинок був побудований 1971 році. У судове засідання позивач не з'явилась, завчасно подала заяву, в якій заявила письмове клопотання про підтримання позовних вимог в повному обсязі та розгляд справи без її участі. Представник відповідача - Смичинської сільської ради Городнянського району Чернігівської області у судове засідання не з'явився, оскільки сільський голова подав до суду заяву про розгляд справи без участі їх представника, проти позову сільська рада не заперечує. [PERSON] та [PERSON] надали заяви, згідно яких вони з заявами про прийняття спадщини звертатись не будуть. Згідно положень ч.2 ст.158 ЩІК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У відповідності до положень частини 2 статті 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши усі наявні матеріали справи, встановивши наявність обставин, якими обґрунтовуються вимоги, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно довідки сільської ради вказаний будинок належав [PERSON] та [PERSON], а будинок відносився до колгоспного двору (а.с.15-17). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.6 Постанови «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року N20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.120 ЦК УРСР (в редакції, що діяла до 16.12.1993 р.) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Достовірними доказами встановлено, що після 15 квітня 1991 року, із вступом в силу Закону України «Про власність» майно вказаного колгоспного двору не змінилося. Доказів того, що спірний житловий будинок станом на 15 квітня 1991 року було переведено до іншої суспільної групи, матеріали цивільної справи не містять. Підстав вважати його самочинно збудованим майном суд не вбачає. Як встановлено у судовому засіданні позивач звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Враховуючи, що за життя [PERSON] не оформив та не зареєстрував своє право власності на вказане нерухоме майно, це унеможливлює реалізацію спадкових прав позивача як спадкоємця за законом та перешкоджає в реєстрації його речових прав. Суд бере до уваги особливість забудови спірного будинку, який було збудовано в 1971 році в системі колгоспного двору. Зокрема, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Підсумовуючи викладене, суд дійшов об'єктивного висновку про наявність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved