Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], Тульчинської державної нотаріальної контори, Сектору з питань державної реєстрації Тульчинської РДА про визнання договору дарування удаваним, внесення змін в реєстр права власності. В ході розгляду справи позивач подала заяву про уточнення позовних вимог. Свої вимоги мотивує ти, що 05.08.2003 між [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], з другої сторони, було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку номер 155 по вул. Пестеля в смт. Кирнасівка, Тульчинського району, Вінницької області. Відповідно до досягнутих домовленостей, за куплений у [PERSON] житловий будинок, йому було заплачено грошові кошти в еквіваленті 1200 доларів США, а він відповідно передав у власність даний житловий будинок. В даний час вона звернулась до суду з позовною заявою про визнання будинку спільною власністю подружжя, його розділ, та розділ спільного майна подружжя. При зверненні до суду їй стало відомо, що в дійсності при купівлі житлового будинку було укладено не договір купівлі-продажу, а договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок. Вважає договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON] удаваним правочином, так як в дійсності між [PERSON] та [PERSON] були досягнуті домовленості про укладення саме договору купівлі-продажу. За житловий будинок продавцю були заплачені грошові кошти, ніякої безоплатної передачі житлового будинку не було. Таким чином, договір дарування будинку, укладений між [PERSON] та [PERSON], є удаваним правочином, який було вчинено між ними з метою приховати інший правочин, а саме - договір купівлі-продажу. Факт укладення саме договору купівлі продажу, а не договору дарування було визнано відповідачем [PERSON] в Тульчинському районному суді при розгляді цивільної справи за її позовом до [PERSON], де [PERSON] допитувався в якості свідка. Так як про те, що в дійсності було укладено не договір купівлі-продажу, а договір дарування їй стало відомо лише в 2016 році, при зверненні нею до суду з позовом до [PERSON], тому вона вважає, що строк звернення до суду нею пропущено з поважних причин і в неї є всі підстави просити суд його поновити. В звязку з даними обставинами вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Просить поновити строк звернення до суду, визнати договір дарування житлового будинку, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений Тульчинською державною нотаріальною конторою 05.08.2003 за реєстром №2489 удаваним правочином, визнавши укладений договір договором купівлі-продажу, внести зміни в Єдиний державний реєстр прав власності на нерухоме майно в частині назви укладеного правочину, змінивши його на договір купівлі-продажу, судові витрати стягнути з відповідача. В судовому засідання позивач та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в заяві про уточнення позовних вимог. Просять позов задовольнити в повному обсязі. Також позивач додала, що на час укладення договору вона перебувала з [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах, про що сам [PERSON] підтвердив у судовому засіданні, під час розгляду іншої справи, де вони є сторонами. Відповідач [PERSON] позов визнав, не заперечує проти його задоволення. В судовому засіданні підтвердив, що договір дарування був укладений, тому що на час його укладення їм було роз'яснено, що при укладення договору дарування, а не договору купівлі-продажу вони сплатять податок у меншому розмірі. Насправді ж був укладений договір купівлі-продажу, за що він отримав 1200 доларів США. На той час, коли укладався договір [PERSON] та [PERSON] проживали однією сімєю, про що йому відомо, так як він проживав з ними по сусідству. Підстав для передачі житлового будинку в дар відповідачу [PERSON] у нього не було. Відповідач [PERSON] позов не визнав, заперечує проти його задоволення. В судовому засіданні зазначив, що ніякого договору купівлі-продажу укладено не було, а був укладений договір дарування. Він нікому нічого не платив. В матеріалах справи наявне заперечення від нього та заява про застосування наслідків спливу позовної давності. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав. Просить відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що позовні вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими. Просить застосувати строки позовної давності. Третя особа представник Тульчинської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявилася, хоча була своєчасно та належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, згідно наявного рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, і відомостей про причину своєї неявки до суду не надав. Третя особа представник Сектору з питань державної реєстрації Тульчинської РДА в судове засідання не зявилася. В матеріалах справи наявне клопотання від неї, згідно якого вона просить слухати справу у її відсутність, рішення винести на розгляд суду. Відповідно до ч. 1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Заслухавши сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 05.08.2003 між [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], з другої сторони, був укладений договір дарування житлового будинку №155, розташованого за адресою: вул.Пестеля, смт.Кирнасівка, Тульчинський район, Вінницька область, який був посвідчений державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №489, що підтверджується копією даного договору (а.с.1). Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] на час укладення вищевказаного договору проживали однією сім'єю в фактичних шлюбних відносинах, що в свою чергу сторони не заперечують. Звертаючись до суду з даним позовом позивач вважає, що насправді між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було вчинено договір купівлі-продажу, а сторонами договору нотаріально посвідчено укладання договору дарування з метою приховування цього правочину. Відповідач [PERSON] заперечує даний факт. Отже, предметом спору є\~визнання удаваним договору дарування\~від 05.08.2008, укладеного між [PERSON] та [PERSON] Враховуючи, що оспорюваний договір укладено до набрання чинності ЦК України (який набрав чинності 01.01.2014), правовідносини щодо укладення договору дарування, тобто передачі майна перестали існувати, тому до даних правовідносин підлягають застосуванню норми ЦК УРСР (в редакції 1963 року). Відповідно до\~ст. 243 ЦК УРСР, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. За змістом зазначеної статті дарувальник добровільно позбавляє себе права власності на майно, не маючи при цьому на меті отримання будь-яких вигод матеріального чи морального характеру з боку обдарованого, у свою чергу обдарований набуває права власності на майно при відсутності з його боку обов'язків надання таких вигод. Згідно\~ 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.2\~ст.58 ЦК УРСР, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Згідно пункту №14 Постанови Пленуму Верховного суду України, від 28.04.1978 №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч. 2\~ст. 58 ЦК\~визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. Згідно пункту 76 листа Верховного суду України від 01.11.1997 «Правові позиції, висловлені судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році», якщо суд встановить, що оспорена угода є удаваною, укладеною з метою приховання іншої угоди (наприклад, договір дарування приховує купівлю-продаж), суд, визнаючи укладену сторонами угоду недійсною, разом з тим постановляє, що між сторонами була укладена угода, яка приховувалась, і застосовує правила, що регулюють цю угоду. У п. 25\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~розяснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини . На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен указати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Судом встановлено, що 05.08.2003 [PERSON] отримав від [PERSON] за продаж житлового будинку, розташованого за адресою: вул. Пестеля, 155, смт.Кинасівка, Тульчинського району, Вінницької області, 1200 доларів США. Даний факт підтверджується показами [PERSON] та [PERSON] До заперечень відповідача [PERSON] щодо купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку та сплати [PERSON] коштів в сумі 1200 доларів США суд відноситься критично, оскільки в провадженні Тульчинського районного суду Вінницької області знаходиться цивільна справа, сторонами якої є [PERSON] та [PERSON], предметом спору між якими є даний житловий будинок, що в свою чергу свідчить про заінтересованість [PERSON] у невизнанні договору дарування удаваним. Суд дійшов висновку, що правові наслідки, які мали місце настати за договором від 05.08.20103 настали, а дії сторін мають ознаки договору купівлі-продажу житлового будинку. Суд на підставі позовної заяви, визнання позову відповідачем [PERSON], а також враховуючи відсутність будь-яких підстав у [PERSON] дарувати житловий будинок, розташований за адресою: вул. Пестеля, 155, смт.Кинасівка, Тульчинського району, Вінницької області, [PERSON], дійшов висновку про те, що укладений договір дарування від 05.08.2003 мав на меті приховати договір купівлі-продажу нерухомого майна, а тому вимога про признання угоди удаваної є обгрунтованою. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов в частині визнання договору дарування удаваним підлягає задоволенню. Щодо вимог відповідача про застосування до позовних вимог позивача строків позовної давності, суд виходить з наступного. Відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України ( в редакції 2003 року), правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Приймаючи до уваги, що на момент укладення договору дарування строк позовної давності до набрання чинності ЦК України ще не сплив, тому при розгляді питання про застосування до позовних вимог [PERSON] строків позовної давності слід застосовувати норми ЦК України ( в редакції 2003 року). Відповідно до вимог ст.ст. 256, 257 та 261 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як стверджує позивач, про те, що замість договору купівлі-продажу був оформлений договір дарування, вона дізналась лише в 2016 році, при зверненні нею до суду з позовом до [PERSON] про визнання будинку спільною власністю подружжя, його розподіл та розділ спільного майна подружжя, а тому вважає, що строк звернення до суду пропущено нею з поважних причин та просить їй його поновити. Відповідач же зазначає, що позивач стверджувала, що їй відомо про вищевказаний факт ще з 2003 року. Разом з тим, суд приймає до уваги, що сам факт обізнаності позивача про наявність спірного договору ще не може бути доказам того, що на той час вона дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права. В даному випадку перебіг давності повинен починатися з 2016 року, тобто з моменту фактичного позбавлення позивача права на користування спірним майном. Суд вважає, що твердження позивача щодо того, що вона не знала і не могла знати про укладення оспорюваного договору, а тому пропустила строк позовної давності з поважних причин, знайшло підтвердження під час судового розгляду, а тому є підстави для поновлення строку звернення до суду. Згідно ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, беручи до уваги те, що під час укладання 05.08.2003 договору дарування у [PERSON] було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу житлового будинку, розташованого за адресою: вул. Пестеля, 155, смт.Кинасівка, Тульчинського району, Вінницької області, у власність відповідача [PERSON], передача майна була здійснена за умови оплати її вартості, що суперечить вимогам\~ст.243 ЦК УРСР, з метою захисту майнових прав позивача, суд дійшов висновку, що спірний договір дарування є удаваним правочином, укладеним між відповідачами [PERSON] та [PERSON] для приховування договору купівлі-продажу житлового будинку. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи позицію відповідача [PERSON] щодо визнання позовних вимог, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених нею межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати залишити за сторонами. На підставі викладеного,

Outcome: approved