Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, де вказує, що їй належить на праві власності 2/5 частин будинку [ADDRESS] , на підставі договору довічного утримання. Відповідач по справі [PERSON] є дочкою позивача, а відповідач [PERSON] її зятем. З 2015 року шлюбні відносини між відповідачами фактично припинені, однак шлюб офіційно не розірваний, від шлюбу у відповідачів є неповнолітні діти, які проживають разом із позивачем. На теперішній час Шевченківським районним судом м. Запоріжжя розглядається справа про позбавлення відповідачів батьківських прав. З 2015 року відповідач [PERSON] покинула родину та пішла до іншого чоловіка, у 2017 році [PERSON] виїхала до Росії, за цей час жодного разу до позивача та дітей не приїжджала, точне місце її проживання позивачу не відомо. Відповідач [PERSON] з 2015 року з позивачем не спілкується, у спірному будинку не проживає, адреса його мешкання позивачу не відома. Своєю реєстрацією відповідачі порушують право позивача, як власника майна, оскільки остання вимушена нести додаткові витрати на утримання житла, за комунальні послуги. На підставі викладеного позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. Вищевказана справа була призначена до судового розгляду, проте у судове засідання учасники справи не явилися. У порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Через ненадання відповідачами, які не мають статусу підприємця, інформації щодо їх адреси відповідні судові повістки були їм надіслані за останньою відмовою адресою їх місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Крім того, відповідачі викликались до суду через відповідне оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. При цьому відповідачі про причини своєї неявки не повідомили, не подали відзив, а сторона позивача не висловила заперечень проти вирішення справи у порядку заочного розгляду, тому суд ухвалив провести заочний розгляд вищевказаної справи. Всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що їй належить на праві власності 2/5 частин будинку [ADDRESS] , на підставі договору довічного утримання. Як зазначено у позові, відповідач по справі [PERSON] є дочкою позивача, а відповідач [PERSON] її зятем. З 2015 року шлюбні відносини між відповідачами фактично припинені, однак шлюб офіційно не розірваний, від шлюбу у відповідачів є неповнолітні діти, які проживають разом із позивачем. На теперішній час Шевченківським районним судом м. Запоріжжя розглядається справа про позбавлення відповідачів батьківських прав. З 2015 року відповідач [PERSON] покинула родину та пішла до іншого чоловіка, у 2017 році [PERSON] виїхала до Росії, за цей час жодного разу до позивача та дітей не приїжджала, точне місце її проживання позивачу не відомо. Відповідач [PERSON] з 2015 року з позивачем не спілкується, у спірному будинку не проживає, адреса його мешкання позивачу не відома. Стаття 405 ЦК України визначає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За позовом позивач зазначає, що принаймні з 2015 року до теперішнього часу відповідачі не мешкають за вищевказаною адресою. І у суду немає підстав не довіряти таким поясненням позивача, оскільки вони узгоджуються із дослідженим судом актом про непроживання від 29.09.2020 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved