Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

Позивач звернулась в суд із позовом, де зазначила, що з 16.04.2003 року перебувала у трудових відносинах із відповідачем - ДП «Експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України», на посаді прес-секретаря, а в подальшому фахівця із зв»язків з громадськістю та пресою. Робочим місцем працедавцем визначено за адресою: м. Житомир, вул. Шевченка, 18-а, що є приміщенням територіального управління Держгірпромнагляду у Житомирській області. Позивач зауважує, що зі зміною керівного складу роботодавця відбулись звільнення інших працівників, а також моральний та психологічний тиск з метою примушування звільнення за ініціативою працівника. Після тимчасової втрати працездатності в період з 03.06.2013 року по 05.07.2013 року при виході на роботу 08.07.2013 року охорона не допустила до вищенаведеного приміщення та з метою вирішення всіх питань рекомендувало звертатись безпосередньо до ДП «Експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України». Намагання з»ясувати місцезнаходження власного робочого місця позитивних результатів не дали. За наслідками відсутності позивача на робочому місці комісією відповідача - ДП «Експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України», здійснено складання актів про відсутність на робочому місці від 08.07.2013 року та від 09.07.2013 року. Також позивач посилається на те, що відповідачем складено акти про відсутність на робочому місці від 18.07.2013 року та 19.07.2013 року. В обґрунтування поважності причини відсутності за робочим місцем позивач наводить необхідність звернення за медичною допомогою, а також додатково зауважує на фактичні перешкоди, які чинились у визначенні організованого робочого місця. 07.08.2013 року при виході на роботу позивач проінформована з винесеним наказом про звільнення у зв»яку з прогулом. Вказуючи на неправомірні дії відповідача, просить визнати незаконним та скасувати наказ від 07.08.2013 року про звільнення з роботи на підставі ст. 40 п.4 ч.1 КЗпП України, поновити на роботі на посаді фахівця із зв»язків з громадськістю та пресою з 08.08.2013 року. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення на її користь втраченого заробітку за час вимушеного прогулу з 08.08.2013 року по день постановлення рішення по справі, стягнення 4313,64 грн. недоплачених коштів на момент звільнення, 66,33 грн. компенсації за несвоєчасну виплату коштів при звільненні, суми середнього заробітку за весь час затримки компенсації за невикористані соціальні відпустки по день винесення рішення, 1500,00 грн. одноразової матеріальної допомоги, 50000,00 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, вказала на наявний тиск з боку керівництва та перекручування фактичних обставин, наслідок чого стало можливим звільнення з роботи на підставі ст. 40 п.4 ч. 1 КЗпП України як за вчинення прогулу. Представник позивача позовні вимоги підтримала з вищевикладених підстав. Представник відповідача позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. При цьому зауважив, що робочим місцем [PERSON] визначено за місцем розташування ДП «Експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України». У зв»язу з відсутністю на робочому місці особи 08.07.2013 року, 09.07.2013 року, 18.07.2013 року, 19.07.2013 року комісією з питань контролю робочого місця складено акти про відсутність на робочому місці. На виконання вимог чинного законодавства звільнення погоджено із профспілковою організацією. Наказ про звільнення, на думку представника, винесено із дотриманням положень закону. Представник територіального управління Держгірпромнагляду у Житомирській області в судове засідання не з»явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, свідків, суд встановив. Позивач [PERSON] наказом від 16.04.2003 року прийнята на роботу в ДП «Житомирський експертно-технічний центр Держнаглядохоронпраці України» на посаду прес-секретаря. З 01.08.2003 року переведена на посаду фахівця із зв»язків з громадськістю та пресою. 27.02.2006 року підприємство перейменоване на ДП «Житомирський експертно-технічний центр», 20.08.2008 року на ДП «Житомирський експертно-технічний центр національного науково-дослідного інституту промислової безпеки та охорони праці». В подальшому назву змінено на ДП «Житомирський експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України». 07.08.2013 року на підставі наказу № 120-к [PERSON] звільнено за прогули без поважних причин згідно п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.137 том 1). У відповідності до п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові N 9 від 06.11.92 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Судом встановлено, що 08.07.2013 року комісією з питань контролю робочого місця, часу та відсутності працівника на робочому місці в складі [PERSON], [PERSON], [PERSON] складено акт про те, що фахівець із зв»язків з громадськістю та пресою [PERSON] 08.07.2013 року з 08 год. 30 хв. до 17 год. 30 хв. була відсутня на робочому місці. Аналогічний за змістом складено акт від 09.07.2013 року. Оцінюючи докази за внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку про штучне створення з боку відповідача - ДП «Експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України», таких умов, коли позивач була позбавлена можливості доступу до робочого місця, а відтак виникли умови для складання вище обумовлених актів про відсутність на робочому місці. Так, з матеріалів справи вбачається, а також підтверджено сторонами, що в період з 03.06.2013 року по 05.07.2013 року позивач [PERSON] була відсутня на робочому місці у зв»язку з тимчасовою втратою працездатності. Опитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є менеджером з персоналу в ДП «Експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України», в її обов»язок входить контроль присутності осіб на робочих місцях. Свідком вказано на те, що безпосередньо нею виявлено відсутність [PERSON] на робочому місці 08.07.2013 року та 09.08.2013 року. В подальшому за її участі складено акти про відсутність на робочому місці. Водночас, суд не може прийняти за основу наведені твердження свідка, оскільки дана особа не змогла пояснити, за якими джерелами їй стало відомо про необхідність виходу [PERSON] на роботу саме 08.07.2013 року за тих умов, що в період по 05.07.2013 року (п»ятниця) позивач мала тимчасову втрату працездатності, а про дату необхідності виходу на роботу за листком непрацездатності попередньо не повідомляла. Суд звертає увагу, що при відсутності особи на робочому місці, дану обставину фактично і було відтворено в акті від 08.07.2013 року, та як пов»язаною із цим не можливістю отримати будь-які пояснення від особи та документів на їх підтвердження, тобто наявністю підстав припускати продовження періоду проходження лікування, відбулось складання акту від 09.07.2013 року. Інші акти, зокрема від подальших календарних дат липня 2013 року, за виключенням від 18, 19 липня, комісією не складались. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Свідок [PERSON], який є черговим в територіальному управлінні Держгірпромнагляду у Житомирській області, повідомив, що дійсно перешкоджав [PERSON] у доступі до робочого місця, яке було розташоване в приміщенні територіального управління. Таку вказівку отримав від керівництва. Свідок [PERSON] юрист територіального управління Держгірпромнагляду у Житомирській області, в судовому засіданні повідомила, що [PERSON] є працівником ДП «Експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України», водночас залучалась управлінням для виконання робіт. На підставі яких саме правових підстав здійснювалось таке залучення сідок не пояснила. Свідок [PERSON], що працював в ДП «Експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України» в період з 2001 по 2013 роки, підвередив, що [PERSON] мала робоче місце за розташуванням приміщення територіального управління Держгірпромнагляду у Житомирській області. Також розповів, що 08.07.2013 року [PERSON] звернулась до нього та повідомила про те, що не має доступу до робочого місця. Свідок також повідомив, що у зв»язку з наведеним прийняв участь у складанні акту присутності на робочому місці від 08.07.2013 року. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] повідомили, що робоче місце [PERSON] фактично знаходилось в територіальному управлінні Держгірпромнагляду у Житомирській області. [PERSON] підтвердив участь у складанні акту присутності на робочому місці від 08.07.2013 року. Приймаючи до уваги, що при вирішенні спорів про поновлення на роботі при звільненні за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є необхідним з»ясування обставин про місцезнаходження працівника у відповідний час, причини відсутності на робочому місці, оскільки не може вважатися прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці, суд, вважає як такі, що є належними та допустимими як докази акти присутності на робочому місці. Вказані документи відповідають критеріям ст. 57 ЦПК України, відповідно до якої доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, є направленими на реалізацію ст. 10 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1-3 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. В судовому засіданні представником відповідача вказано на те, що подання на отримання згоди профспілкової організації на звільнення працівника направлено 19.07.2013 року. Суд вважає необхідним зазначити, що до подання щодо надання згоди на звільнення [PERSON] в порядку п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України на підтвердження зазначених у поданні обставин надано два акти відсутності на робочому місці (а.с. 128 том1). Вказане також підтвердила опитана в судовому засіданні свідок [PERSON] керівник профкому, яка пояснила, що дійсно профспілковою організацією отримано подання на отримання згоди на звільнення працівника. До вказаного подання було долучено два акти відсутності на робочому місці від 08.07.2013 року та від 09.07.2013 року, в подальшому, до матеріалів додано ще два акти відсутності на робочому місці від 18.07.2013 року та від 19.07.2013 року. На думку суду, профком профспілкової організації може вирішити питання про надання згоди на звільнення працівника лише в межах обставин, зазначених у поданні. Протоколами засідань профкому профспілкової організації Житомирського експертно-технічного центру від 29.07.2013 року та від 05.08.2013 року визначено лише загальний зміст питань, що підлягають розгляду, водночас, будь-яке обговорення, пропозиції, не викладено. За змістом подання працівник [PERSON] була відсутня на робочому місці 08.07.2013 року та 09.07.2013 року. Свідок [PERSON] повідомила, що дійсно, до уваги приймались всі акти відсутності на робочому місці. У відповідності до ст. 2 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» професійні спілки створюються з метою здійснення представництва та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки. Згідно ст. 28 вказаного Закону профспілки, їх об'єднання мають право одержувати безоплатно інформацію від роботодавців або їх об'єднань, державних органів та органів місцевого самоврядування з питань, що стосуються трудових і соціально-економічних прав та законних інтересів своїх членів, а також інформацію про результати господарської діяльності підприємств, установ або організацій. Зазначена інформація має бути надана не пізніше п'ятиденного терміну. Судом встановлено, що будь-яка додаткова інформація з приводу відсутності працівника на робочому місці, а також інші відомості, зокрема характеризуючи дані, профспілковою організацією не витребовувались. Прийняття до уваги інших, не обумовлених в поданні обставин, а саме: зафіксованих в актах відсутності на робочому місці від 18.07.2013 року та від 19.07.2013 року, не узгоджується із положеннями чинного законодавства з врегулювання сфери та виду діяльності профспілкових організацій. Крім того, суд не визнає дані акти як такі, що відтворюють дійсні події, також з огляду на складений акт присутності від 19.07.2013 року (а.с.190 том 2). Пояснення свідків з боку відповідача ДП «Експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України» - [PERSON], [PERSON], про те, що робочим місце [PERSON] є кабінет № 103 в приміщенні ДП «Експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України» суд за основу не приймає, оскільки вказані особи на час надання показань є такими, що перебувають у трудових відносинах із відповідачем. Крім того, свідок з боку відповідача [PERSON] повідомила, що дійсно, [PERSON] мала робоче місце в територіальному управлінні Держгірпромнагляду. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. При вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд керується Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», відповідно до якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до розрахунково-платіжних відомостей за квітень, травень 2013 року розмір заробітної плати становив: квітень 3704,33 грн. (виключено одноразову допомогу в розмірі 500 грн.), травень 2977,34 грн. (а.с.290-293 том 2). Відтак, на час винесення рішення сума середнього заробітку становить: 196,52 грн.* 183 дні = 35963,16 грн. Не підлягають до задоволення вимоги про стягнення 4313,64 грн. недоплачених коштів на момент звільнення, 66,33 грн. компенсації за несвоєчасну виплату коштів при звільненні, суми середнього заробітку за весь час затримки компенсації за невикористані соціальні відпустки по день винесення рішення. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В обгрунтування даних заявлених вимог як в позовній заяві, так і в наданих під час судового засідання пояснень, позивач покладала положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України. Вказаними нормами встановлено строки розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП України) та відповідальність за затримку розрахунку при звільненні (ст. 117 КЗпП України). Водночас, за характером виниклого спору між учасниками позивач вважає її звільнення таким, що вчинено з порушеннями вимог законодавства, у зв»язку з наведеним підлягає до поновлення на роботі. Приймаючи до уваги вищенаведене такі вимоги є взаємовиключними до первісних. З приводу заявленої вимоги про стягнення 1500,00 грн. матеріальної допомоги суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до змісту «Положення про інші виплати, що не належать до фонду оплати парці працівників державного підприємства «Житомирський експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України» дані виплати (соціальні допомоги та виплати) проводяться з чистого прибутку за наявності коштів. Представник відповідача заперечував щодо можливості задоволення вимоги про стягнення 1500,00 грн. як матеріальної допомоги, водночас позивачем не надано доказів про наявність коштів у підприємства для такої виплати. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди суд враховує наступні обставини. У відповідності до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на працю віднесено до основних та фундаментальних, захищених основним Законом України, інтересів особи. Порушення таких прав призводить до істотного впливу на життєдіяльність людини. Судом враховано, що внаслідок звільнення позивач зазнала суттєвих змін в організації життя, була позбавлена на отримання законного доходу, що визначає забезпечення та утримання себе та своєї родини. Позивач має сина, що є інвалідом ІІІ групи. Випадки незаконних дій з боку відповідача, як встановлено за висновками суду, мали непоодинокий характер. Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України у постанові N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає необхідним визначити розмір моральної шкоди в сумі 5000,00 грн.

Outcome: partial