Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним кредитний договір укладений 16 серпня 2006 року між нею та Публічним акціонерним товариством «ПриватБанк» недійним. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 28.11.2013 року Сихівським районним судом м.Львова ухвалено заочне рішення про стягнення з неї на корить відповідача 23\~450 грн. 07 коп. заборгованості за кредитним договором від 16 серпня 2006 року. При розгляді вказаної справи відповідач посилався на те, що нібито між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» 16 серпня 2006 року було укладено кредитний договір та отримано кредит розмірі 7\~500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак, вказаного договору вона не підписувала, обставини підписання такого їй не відомі, кредитної картки за даним договором вона не отримувала та не користувалась такою. Згідно ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Оскільки, кредитний договір вона не підписувала просить позов задоволити. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю, дав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просить позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 28.11.2013 року задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» та стягнуто з позивача в користь банку 23\~450 грн. 07 коп. заборгованості за кредитним договором від 16 серпня 2006 року. Вказаним рішенням встановлено, що 16 серпня 2006 року між сторонами було укладено кредитний договір та отримано кредит розмірі 7\~500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Вказане рішення Сихівського районного суду м.Львова набрало законної сили. Відтак, рішенням суду встановлено факт отримання позивачкою кредитних коштів за договором від 16.08.2006 року, користування кредитними коштами, а також надано правову оцінку правовідносин [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк». Факт отримання позивачем кредитної картки також підтверджується листом від 07.08.2007 року в якому зазначено, що картку за номером 41499605364410340 отримала власноручно. Крім того, факт отримання позивачем кредиту підтверджується випискою по її рахунку, з якого вбачається, що позивачка користувалась кредитними коштами. Додатково зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності. Просить відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.638 Цивільного кодексу України Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Iстотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.3 ст. 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Із заяви вбачається, що оспорюваний кредитний договір укладено між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» 16.08.2006 року (а.с.4). Як вбачається із висновку криміналістичної експертизи з дослідження почерку та підписів № 1233 від 11 серпня 2016 року рукописні записи в графах, розташованих на зворотній стороні документу після слова «Заява» та на лицевій стороні в графі «Дата» на заяві про видачу кредитної картки ПАТ «ПриватБанк» від 16.08.2006 року, виконані не [PERSON], а іншою особою. Підпис від імені [PERSON], розташований в графі «підпис» на лицевій стороні Заяви про видачу кредитної картки ПАТ «ПриватБанк» від 16.08.2006 року виконаний не [PERSON], а іншою особою. Зазначений висновок заперечив представник відповідача з підстав порушення вимог законодавства при проведенні експертизи, у зв»язку із відсутністю в експерта достатньої кількості вільних та умовно-вільних взірців підпису та почерку, неналежністю наданих умовно-вільних взірців. Однак, таке заперечення судом не приймається до уваги, з огляду на те, що в розпорядження експерту було надано вільні, умовно-вільні та експерементальні взірці підпису позивачки, на підставі дослідження яких експертом зроблено категоричний висновок. Експерт, що проводив дослідження має відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень спеціаліста, вищий кваліфікаційний клас судового експерта з правом проведення експертиз з дослідження почерку, попереджений про кримінальну відповідальність, будь-які дані, які б давали підставу для сумніву в необєктивності чи неправдивості вказаного висновку відсутні. Покликання відповідача на невірність вказаного висновку є безпідставними, оскільки фактичними даними не підтверджується, такий висновок зроблений спеціалістом у вказаній галузі, не спростований іншими доказами, а тому приймається до уваги. Крім того, клопотання про проведення повторної судової експертизи на спростування вказаного висновку представником відповідача не заявлялось. Згідно копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.12.2013р. до такого внесено відомості заяви позивачки про підроблення від її імені кредитного договору із ЗГРПУ «Приватбанк» від 16.08.2006 р. та розпочато досудове розслідування. З огляду на зазначені обставини, суд приходить до висновку, що Яремко (дошлюбне прізвище - [PERSON]) Л.А. не підписувала кредитний договір від 16.08.2006 року, а відтак, у зв»язку із відсутністю волевиявлення останньої на його укладення, суд вважає, що такий правочин не відповідає вимогам ч.3 ст.203 Цивілнього кодексу України, а тому відповідно до ст.215 КК України кредитний договір укладений 16 серпня 2006 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ПриватБанк» є недійсним. Суд не приймає до уваги покликання представника відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності виходячи з наступного. Відповідно до ст.257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1, ч.5 ст.261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки судом встановлено, що позивачка не підписувала кредитний договір від 16.08.2006р., про такий їй могло стати відомо лише шляхом отримання його копії чи відомостей про наявність такого договору. Як вбачається із матеріалів оглянутої в судовому засіданні цивільної справи №464/9099/13-ц ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до [PERSON] із позовом про стягнення заборгованості 13.09.2013р., копію позовної заяви із копією оспорюваного договору позивачка отримала 05.10.2013 р., будь-які дані про те, що позивачка раніше дізналась про наявність такого договоур відсутні, тому суд приходить до висновку, що саме з 05.10.2013р. позивачка дізналась про кредитний договір. Оскільки даний позов пред»явлений позивачкою 20.03.2015р. суд вважає, що нею не пропущено трирічного строку позовної давності. Надана відповідачем копія заяви від 07.08.2007 р. про отримання кредитної картки не є належним доказом в підтвердження заперечень проти позову, оскільки достовірні відомості, що така була подана чи написана саме позивачкою відсутні. Крім того, вказана заява надана суду в копії, а не в оригіналі, а на вимогу суду оригінал такої не був наданий. Суд не приймає до уваги покликання представника відповідача, як на підставу відмови у позові, на рішення Сихівського районного суду м.Львова, яким стягнуто з позивачки заборгованість за кредитним договором від 16 серпня 2006 року, оскільки судом при розгляді вказаної цивільної справи кредитний договір від 16 серпня 2006 року не оспорювався і питання його недійсності не досліджувалось, а відтак, факти, що оспорюються у даному процесі, не були встановлені судом при розгляді справи за позовом відповідача. При цьому, суд не вважає зазначене відступом від правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі №6-1199цс16, оскільки у вказаній справі вирішувалось питання про інші правовідносини, зокрема, про припинення договору поруки, а не про оспорення договору кредиту. З огляду на наведені обставини суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача в користь слід стягнути 551 грн. 20 коп. судового збору. На підставі ст. ст. 203, 204, 215, 257, 261, 638, 1054 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved