Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-07 00:00:00

Позивач, звернувшись до суду із цим позовом просила: встановити факт належності її померлому чоловіку [PERSON] договору дарування серії [NUMBER] , посвідченого 06 серпня 1999 р. приватним нотаріусом Березівського районного нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №809; визнати за нею, [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] . На обґрунтування поданого позову позивач вказувала, що перебувала у шлюбі з [PERSON] , який помер [INFO] .. Після його смерті залишилося спадкове майно, а саме частина житлового будинку [ADDRESS] , яке вона фактично прийняла. В березні 2020 р. вона звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак у видачі Свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено у зв`язку з тим що у свідоцтві про смерть ім`я чоловіка зазначено як « [PERSON] », а у договорі дарування вищевказаного житлового будинку ім`я чоловіка зазначено як « [PERSON] », крім того у вказаному договорі не вказана частка будинку, яка була йому подарована. Також, позивач просила розгляд справи проводити без її участі, а позовні вимоги задовольнити повністю, про що надіслала до суду відповідну заяву. Відповідач проти задоволення позову не заперечував, про що подав заяву відповідного змісту, також просив справу розглядати за його відсутності. У судовому засіданні встановлено наступне. 17 липня 1989 р. між (на російській мові) [PERSON] та (на російській мові) [PERSON] було укладено шлюб, що було зареєстровано Березівським відділом РАГС Одеської області, а.з.45, прізвище подружжя (на російській мові) - [PERSON] . Свідоцтво про реєстрацію шлюбу [NUMBER] . [INFO] р. у подружжя народився син [PERSON] . [INFO] між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] укладено договір дарування, який зареєстровано в реєстрі за №809 та посвідчено приватним нотаріусом Березівського районного нотаріального округу Одеської області Панчишиним Й.М.. Відповідно до вказаного договору [PERSON] подарувала, а [PERSON] та [PERSON] прийняли в дар одноповерховий житловий будинок з господарчими прибудовами, жилою площею - 13, 1 кв.м., загальною площею 22.0 кв.м., по [ADDRESS] . [INFO] . [PERSON] помер, що було зареєстровано Відділом реєстрації актів громадського стану Березівського районного управління юстиції Одеської області, а.з.76. Свідоцтво про смерть [NUMBER] . Після смерті [PERSON] , його дружина [PERSON] фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, у тому числі житловим будинком [ADDRESS] . 06 березня 2020 р. державним нотаріусом Березівської державної нотаріальної контори Одеської області було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Відповідно до вказаної постанови [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом щодо майна померлого [PERSON] .. Підставою для відмови зазначено те, що при встановлені складу спадкового майна та підтверджуючих документів було виявлено, що в договорі дарування та у свідоцтві про смерть спадкодавця ім`я зазначено по різному, а саме « [PERSON] » та « [PERSON] ». Також зі змісту договору дарування неможливо встановити, яку саме частку житлового будинку було подаровано саме померлому. Відповідно до довідки від 23 березня 2020 р. №43 виданої виконавчим комітетом Березівської міської ради Одеської області [PERSON] до дня своєї смерті був зареєстрований за адресою [ADDRESS] , разом з ним на момент його смерті за цією ж адресою була зареєстрована його дружина [PERSON] , [INFO] .. Вивчивши матеріали справи, на підставі наданих доказів і доведення перед судом їхньої переконливості суд дійшов до наступного висновку. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.2, ч.1 ст.19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. Відповідно до положень ч.3 ст.3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Як передбачено п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлючого документу особі. Як було встановлено судом в договорі дарування та у свідоцтві про смерть спадкодавця ім`я зазначено по різному, а саме « [PERSON] » та « [PERSON] ». На думку суду по різному зазначені ім`я особи є суто технічною помилкою пов`язаною із перекладом імені особи з російської мови на українську. Суд приходить до такого висновку оскільки всі інші дані про особу, а саме по батькові, прізвище, місце проживання збігаються. За таких обставин суд вважає за можливе встановити факт належності померлому [INFO] [PERSON] договору дарування виданого на ім`я [PERSON] . Відповідно до п.п.1,4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, Цивільний Кодекс України від 16 січня 2003 р. набирає чинності з 01 січня 2004 р. і застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання ним чинності застосовуються норми Цивільного Кодексу Української РСР в ред. 18 липня 1963 року. Таким чином і враховуючи, що спадкодавець [PERSON] помер [INFO] , то до спадкових правовідносин у даній справі слід застосовувати положення Цивільного Кодексу Української РСР в ред. 18 липня 1963 року. Як передбачалось ст.525 ЦК УРСР в ред. 1963 р. часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.524 ЦК УРСР в ред. 1963 р. спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ч.1 ст.529 ЦК УРСР (1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки(усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Як було встановлено судом спадкодавець [PERSON] помер [INFO] .. На час його смерті разом із ним проживали його дружина, позивач по справі [PERSON] і його син [PERSON] , відповідач по справі, якій на момент відкриття спадщини був неповнолітній. Стаття 535 ЦК УРСР передбачає, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. За таких обставин син спадкодавця - [PERSON] , як вже було зазначено, на час відкриття спадщини неповнолітній, має право на частку спадщини, яка має бути не менше двох третин частки, яка належала йому при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). Відповідно до ст.548 ЦК УРСР (1963 року) не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина вважається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Прийняття спадщини підтверджується різними діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили у володіння (користування, розпорядження) спадковим майном. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Як було встановлено судом позивач [PERSON] фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, у тому числі житловим будинком [ADDRESS] . Слід зазначити, що відповідно до положень ст.60 КпШС Української РСР 69 р., що діяв на час відкриття спадщини, захист прав та інтересів неповнолітніх дітей лежить на їх батьках, які діють без особливих на те повноважень. Таким чином, [PERSON] коли фактично вступала в управління та володіння спадковим майном, діяла і від імені та в інтересах неповнолітнього на той час сина, [PERSON] який також вважається таким, що фактично вступив в управління та володіння спадковим майном і має право на обов`язкову частку. Приймаючи рішення по справі суд враховує також положення ч.1 ст.22 КпШС Української РСР 69 р., за якою майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. З огляду на вищенаведене суд вважає, що право на спадщину, яка відкрилась після смерті спадкодавця [PERSON] мають його дружина [PERSON] і син [PERSON] .. Таким чином поданий позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial