Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

позивач звернувся із позовом, яким просить зобов'язати відповідача [PERSON] припинити самовільне використання підвального приміщення площею 13,1 м.кв., під індексом ХХІХ в будинку [ADDRESS], як майстерню з ремонту взуття. Позовні вимоги мотивує тим, що будинок [ADDRESS] перебуває на балансі та обслуговуванні ЛКП «Господар». Відповідач є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 13.09.2007 року [NUMBER], до якої також належить комора в підвалі, площею 13,1 кв.м. Відповідач використовує вказану комору під майстерню для ремонту взуття. Оскільки мешканка будинку звертається із скаргами до ЛКП «Господар» про порушення її прав, приміщення підвалу використовується відповідачем не за призначенням та з порушенням чинного законодавства, а тому позивач змушений звернутись із позов в суд. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, дав пояснення аналогічні наведеним в позовній заяві, просить позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив. Пояснив, що відповідачу дійсно належить квартира та підсобне приміщення. Разом з тим, остання, як власник майна, має право на власний розсуд розпоряджатись та користуватись вказаним майном. Окрім цього, позивач не уповноважений звертатись до суду в інтересах мешканців, його права не порушуються. Тому, вважають позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними. Представник третьої особи в судовому засіданні позов ЛКП «Господар» підтримала, пояснила, що дійсно відповідачу належить квартира та підсобне приміщення, таке використовується як майстерня. ЛКП «Господар» відповідно до свого статуту забезпечує схоронність приміщень та дотримання мешканцями правил користування приміщеннями. Діями відповідача порушуються умови проживання громадян. Таке приміщення є допоміжним приміщенням, не є відокремленим об'єктом, а тому на нього поширюються правила користування будинком. Таким чином, оскільки права мешканців порушуються, позивач зобов'язаний стежити за дотриманням правил використання приміщеннями, а тому позов просить задоволити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі та оцінивши у їх сукупності, суд в задоволенні позову відмовляє з таких підстав. Відповідно до ст.ст. 10, 59-61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Згідно зі ст.3, ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Як встановлено судом, і вказані обставини підтверджуються довідкою з місця проживання (а.с.8), технічним паспортом (а.с.6), відповідач [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності від 13.09.2007 року, являється власником квартири [ADDRESS], загальною площею 45,9 м.кв., до якої віднесено підвал під індексом ХХІХ, площею 13,1 м.кв. Судом також встановлено, що вказаний будинок належить до комунальної власності, перебувають на балансі ЛКП «Господар», яке здійснює обслуговування вказаного будинку. Судом також встановлено, що до ЛКП «Гопосдар», як балансоутримувача будинку, поступали звернення мешканців будинку [ADDRESS] про те, що підвальне приміщення в будинку використовується під майстерню взуття, яку вона просить ліквідувати. Як вбачається із матеріалів позову, факт використання, належного на праві власності позивачу підвалу, під індексом ХХІХ, площею 13,1 м.кв., як майстерню під взуття, позивач підтверджує актом, складеним членами комісії ЛКП у жовтні 2015 року. Так дійсно, у відповідності до ч.2 ст.24 Житлового кодексу України житлово-експлуатаційні організації забезпечують схоронність житлового фонду і належне його використання, високий рівень обслуговування громадян, а також контролюють додержання громадянами правил користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території. Крім цього, положеннями ст.179 ЖК України визначено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Обґрунтовуючи підставність позовних вимог, позивач посилається на положення п.3.1.13 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 року №76, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за №927/11207, згідно яких використання допоміжних приміщень для розміщення майстерень, комор та інших завдань не допускається. Під маршем сходів у першому і цокольному поверхах допускається обладнання тільки приміщень для вузлів управління центрального опалення, водомірних вузлів і електрощитів, що захищаються неспаленними перегородками. Крім цього, п.3.3.6 цих Правил визначено, що використовувати технічні підвали та підвали не за призначенням забороняється. Проте, відповідно до положень п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення). Разом з тим, судом встановлено та визнано сторонами, що комора є складовою квартири [ADDRESS] та належить позивачу на праві власності. Таким чином, вказане приміщення не є допоміжним приміщенням та не призначене для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, а тому посилання позивача на те, що комора, як допоміжне приміщення, використовуються позивачем не за призначенням є безпідставними. Окрім цього, відповідно до положень ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень п.3 Правилкористування приміщеннями житлових будинків, використовувати житлові приміщення для провадження господарської діяльності промислового характеру заборонено. В судовому засіданні встановлено, що відповідач вказане приміщення для провадження господарської діяльності промислового характеру не використовує і ці обставини визнаються позивачем та представником 3-ї особи. Відповідно до положень ч.1,ч.2 ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обґрунтовуючи вимоги про використання спірного приміщення підвалу для для ремонту взуття позивач посилається на копія акту складеного комісією ЛКП в жовтні 2015 року . Разом з тим, в акті комісії ЛКП «Господар» зазначається, що у будинку [ADDRESS] виявлено майстерню та що відносно [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення, разом з тим підтвердження притягнення останньої до адміністративної відповідальності суду не представлено. При цьому відповідач, як власник спірного приміщення участі у обстеженні не брала, з акту не вбачається, що комісія оглядала це приміщення з середини та чи виявила когось і не зазначено, що знаходиться у підвалі. В той же час, як ствердив представник відповідача відповідач взагалі проживає на даний час за іншою квартирою, має малолітню дитину і жодної діяльності не веде. У зверненнях мешканців будинку містяться посилання на запах та звук ударів. З врахуванням заперечень представником відповідача факту використання саме [PERSON] вказаних приміщень для ремонту взуття, суд вважає, що позивачем належними та допустими доказами ці обставини не довів. А відтак, оскільки позивачем обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог не доведено належним чином, тому суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, у зв'язку із чим в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed