Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що перебувала з ним в шлюбі з 27.02.2016 року, мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . 27.05.2018 року припинили спільне проживання через неправомірні дії відповідача та його матері. До початку липня 2018 року малолітня дитина проживала з відповідачем, а подальшому - з нею на орендованій квартирі в м.Новоград-Волинський. 01.08.2018 року орган опіки та піклування Коростенської міської ради надав висновок про визначення місця проживання дитини з позивачем, позов про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини вирішувався в суді (справа №279/2471/18). 20.08.2018 року відповідач без її згоди та відома забрав дитину, на контакт з нею не виходив, можливості бачитись з дитиною не надавав, перешкоджав можливості бачитись з дитиною в дитячому закладі, куди дитина була влаштована відповідачем, ізолював дитину від неї. З приводу викрадення та чинення перешкод в побаченнях з дитиною вона постійно зверталась до органу опіки та піклування, поліції, прокуратури, облдержадміністрації Житомирської області, Міністерства юстиції України, Уповноваженого з прав дитини, офісу Президента України, які не дали позитивного результату. Не було встановлено, де та з ким перебуває дитина. Її намагання хоча б побачити дитину, яка постійно утримувалась в будинку відповідача, були безуспішними. При цьому, відповідач здійснював на неї психологічний тиск, залякуючи, що вона ніколи не побачить доньку. У вересні 2018 року вона звернулась до суду з позовом про відібрання дитини (справа №279/3970/18), розгляд якого затягувався відповідачем. Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 13.03.2019 року в справі №279/2471/18 шлюб між сторонами було розірвано, визначено місце проживання дитини з позивачем, однак відповідач продовжував чинити перешкоди в побаченнях та спілкуваннях з дитиною, притягувався до адміністративної відповідальності за невиконання рішення органу опіки та піклування щодо побачень дитини з мамою. Рішення суду про визначення місця проживання з позивачем набрало чинності 06.08.2019 року, касаційна скарга задоволена не була. Вказане судове рішення відповідачем ігнорувалось, можливості бачитись з дитиною не давав, дитину не передав, в примусовому порядку рішення виконано не було. Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26.11.2019 року в справі №279/3970/18 в частині відібрання дитини у відповідача було допущено до негайного виконання, відкрито виконавче провадження, однак добровільно відповідач рішення не виконав, чинив перешкоди його примусовому виконанню, переховував дитину, повідомляв неправдиві дані щодо її місця перебування. Вона звернулась з заявою щодо умисного невиконання відповідачем судового рішення, за якою було розпочато кримінальне провадження за ст.382 КК України, яке передано на розгляд суду. Не зважаючи на вказане, відповідач продовжував переховувати дитину. На час подання позову виконавцями за її участі було здійснено більше 20 виїздів за місцем знаходження дитини, які супроводжувались образами з боку відповідача, що впливало на її психологічний стан, спричиняло моральні страждання. Вказані події постійно завдавали їй моральні та фізичні страждання, здоров`я через постійні стреси погіршилось, відчуває страх за дитину, ставлення до неї, страждає через тривалу розлуку з дитиною та неможливість її бачити. На підставі положень ст.162 ч.2 СК України просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду, завдану відібранням дитини, в розмірі 1000000 грн.. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала з вищезазначених підстав та просила їх задовольнити. Представник пояснив, що відповідач відібрав в позивача доньку, не давав можливості бачитись з нею протягом двох з половиною років. Вона зверталась в різні інстанції, ініціювала судові процеси. Відповідач ізолював дитину від матері, чим порушив не лише її права, а й права дитини. Тривалий час розглядались справи про визначення місця проживання дитини та її відібрання, потім відповідач чинив перешкоди в їх виконанні. Дитину було відібрано примусово. Весь час позивач морально страждала через відібрання та її ізоляцію від неї, що викликало проблеми зі здоров`ям. До відібрання дитина проживала з матір`ю, тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст.162 СК України. Відповідач позов не визнав, пояснив, що позивач з дитиною проживала на орендованій квартирі, він звертався до поліції, що вона не виконує батьківські обов`язки. Зателефонувала та просила забрати дитину, була в стані сп`яніння. Він приїхав, виявив, що позивач була в стані сп`яніння, дитина була недоглянута. Тоді він вдягнув дитину, посадив її в авто, повідомив поліції, що позивач в стані сп`яніння, про своє місце знаходження. 21.08.2018 року позивач поступила на лікування, яке проходила під дівочим прізвищем 7-8 днів. Дитина проживала з ним і позивач майже рік не цікавилась нею. Потім стала приїздити та безперешкодно спілкуватись з дитиною в будинку до того часу, поки не було викрадено золоті прикраси. Після цього спілкування відбувалось на подвір`ї. Коли виконавці намагались забрати дитину, то та плакала і просила не віддавати її мамі, бо не хоче до неї. Він пропонував вирішити питання без сторонніх осіб, спілкуватись, щоб не травмувати дитину. Під час виконання рішення присутнім не був, дитина знаходилась з бабусею та отримала стрес. Представник відповідача посилався на те, що позивачем подано аналогічний позов в кримінальній справі, рішення про визначення місця проживання дитини було ухвалено 06.08.2019 року, а до цього станом на 20.08.2018 року воно визначено не було, бачитись з дитиною відповідач не перешкоджав, заявлена сума шкоди не є співмірною, не обґрунтована. Допитані в судовому засіданні свідки позивача зазначили про наступне: Свідок [PERSON] дала показання про те, що як представник органу опіки та піклування була присутня на всіх судових засіданнях, залучена під час виконання судового рішення про відібрання дитини. Три роки позивач зверталась з приводу того, що батько не допускає її до дитини. Спілкування з відповідачем підтвердило, що той не бажає, щоб мати спілкувалась з дитиною, висував вимогу про надання нею довідки про тверезий стан, в судових засіданнях принижував позивача, висловлювався некоректно, не давав можливості зустрічатись з дитиною. Рішенням органу опіки та піклування було встановлено години зустрічей, однак відповідач його не виконував. Після рішення про відібрання дитини - не впускав до будинку, не показував дитину, однак ставив позивачеві в провину, що вона не бажає бачитись з дитиною. Позивач боролась за дитину, про що свідчать її звернення у всі можливі органи. Вона постійно була в стресовому стані, про що свідчили тремор її рук та голосу, хвилювання. Поведінка відповідача свідчила про те, що він отримував задоволення від безсилля позивача бачитись з дитиною. Дитина була відібрана примусово. Свідок [PERSON] свідчив про те, що знайомий з позивачем три роки. Вона звернулась до нього як до місцевого депутата за допомогою. Разом з виконавцями 5 разів був на місці проживання відповідача, який не показував дитину, не відкривав двері. Позивач плакала, була засмучена, втомлена, її хвилювання проявлялось в треморі тіла, відчувала задуху. Вона намагалась домовитись з відповідачем, однак він поводився зухвало, висловлював словесні погрози, що вона не побачить дитину, бо він не дозволить, що фактично було знущанням. Свідок [PERSON] дав показання про те, що протягом двох останніх років проживає з позивачем в цивільному шлюбі, разом з нею звертався до органу опіки та піклування, поліції, виїздив по місцю проживання відповідача для відібрання дитини. Відповідач поводився нахабно по відношенню до позивача, ображав її, що викликало в неї нервові зриви, депресію, стан її здоров`я погіршився і вона отримала інвалідність. На підтвердження заявленої вимоги позивачем було подано відповіді на її звернення за допомогою у вирішенні питання повернення дитини до органів поліції, прокуратури, органу опіки та піклування народного депутата, Уповноваженого Президента України з прав дитини. Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 13.03.2019 року по справі №279/2471/18 (набрало чинності 06.08.2019 року) шлюб між сторонами було розірвано, визначено місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з позивачем. Під час розгляду вказаної справи було встановлено, що проживання дитини з матір`ю відповідає інтересам дитини. Факт невиконання відповідачем вказаного рішення став підставою відкриття кримінального провадження №12019060060001206 від 01.10.2019 року за ст.382 ч.1 КК України. Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26.11.2019 року по справі №279/3970/18 (набрало чинності 14.05.2020 року) було ухвалено про примусове відібрання дитини у відповідача та повернення її позивачеві. Факт невиконання відповідачем вказаного рішення став підставою розслідування кримінального провадження №120200600600000010 від 03.01.2020 року за ст.382 ч.1 КК України Вислухавши пояснення сторін, свідків, проаналізувавши їх в сукупності з дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи, суд дійшов висновку про наступне : Частиною четвертою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини (стаття 141 СК України). Статтею 157 СК України визначається, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала. Вказана норма захищає права того з батьків, з ким проживає дитина, від самочинних, отже неправомірних, дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання. При цьому аналіз структури вказаної норми закону дозволяє дійти висновку про те, що поширене означення «з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина» відноситься до «інших осіб», оскільки право проживання з батьками - це право, яке виникає у дитини з народження, є її невід`ємним правом і вимагає ухвалення рішення суду лише в разі існування між батьками спору. Тому, самочинним, за будь-яких умов, є зміна місця проживання дитини без згоди другого з батьків, з яким на такий момент проживала дитина. Судом встановлено, що окреме проживання дитини з позивачем до 20.08.2018 року відповідач не оспорював, отже його згода на проживання дитини з матір`ю окремо від нього презюмується. Однак 20.08.2018 року відповідач без відома та згоди позивача самовільно змінив місце проживання малолітньої дитини, яка на той час досягла віку 1 рік 3 місяці, таємно від позивача перемістивши до місця свого проживання. Обставин, на підтвердження створення позивачем реальної небезпеки життю і здоров`ю дитини у разі залишення її за попереднім місцем проживання з позивачем, не встановлено. Про відсутність такої згоди та намагання повернути дитину свідчать численні спроби позивача хоча б побачити дитину, її звернення до численних органів та установ за допомогою в поверненні дитини, які тривали понад два з половиною роки, винесення особистого життя на суспільний загал через звернення до засобів масової інформації, що вплинуло на її психо-емоційний стан, стан здоров`я, уклад життя, змушувало докладати додаткових зусиль намагаючись реалізувати своє законне та безумовне право проживати зі своєю малолітньою дитиною, турбуватись та опікуватись нею, приймати участь в її вихованні, догляді за нею, бути переконаною в безпеці дитини та належних умовах її життя, враховуючи і вік самої дитини. Не маючи можливості з вини відповідача реалізувати вказані права, позивач зазнавала моральних страждань, які відображались і на її фізичному стані та укладі життя. За таких обставин, факт спричинення діями відповідача моральної шкоди позивачеві суд вважає доведеним. Оцінка доводів сторони відповідача щодо звернення позивача з аналогічним позовом в порядку кримінального судочинства судом була надана в ухвалі від 01.06.2021 року за результатами розгляду клопотання про зупинення провадження в справі та звертає увагу на той факт, що в кримінальному провадженні за ст.382 КК України безпосереднім і єдиним об`єктом злочинного посягання є правосуддя, а не права певної особи, які можуть бути захищені, в тому числі, і шляхом відшкодування завданої такій особі шкоди. Визначаючи розмір відшкодування,

Outcome: partial