Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що сімя розпалась на ґрунті нерозуміння і небажання розуміти один одного. Вважаючи збереження сімї неможливим, просить шлюб розірвати. Крім того, позивач просить визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] з матірю [PERSON] за її місцем проживання. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав викладених у позовні заяві. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав в частині розірвання шлюбу, щодо визначення місця проживання дитини за місцем проживання матері заперечував. Представник третьої особи в судовому засіданні не заперечувала, що розірвання шлюбу між сторонами, оскільки сторони самі погодились, відносно визначення місця проживання дитини, вважає, що на даний момент це недоречно, оскільки сторони по справі проживають на даний час разом до служби у справах дітей та сімї Вишгородської районної державної адміністрації, з відповідною заявою не зверталися. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача та представника третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. Сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 22.09.2006 року (копія свідоцтва про шлюб серія І-БК №038040 від 22.09.2006 року). Від спільного подружнього життя мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія 1-БК №193858 від 24.10.2009 року. Спільне життя у подружжя не склалось через несумісність характерів та відсутність взаєморозуміння між ними. Протягом останнього часу, а саме на протязі року сторони не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства та мають різний сімейний бюджет. Згідно ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як вбачається з розяснень Пленуму Верховного Суду України у п.10 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Враховуючи особливий характер сімейних відносин, зважаючи на норми статей 111, 112 СК України, так як фактично шлюбні відносини між подружжям припинені, суд вважає примирення сторін неможливим. Оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження сімї є неможливим і суперечить інтересам позивача та відповідача, позов підлягає задоволенню. Отже, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Згідно до вимог ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до положень ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Таким чином, як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалося сторонами, позивач та відповідач проживають разом з дитиною в квартирі яка є їх спільною частковою власністю. Отже суд приходить до висновку, що в частині заявлених вимог, щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, слід відмовити, оскільки на час розгляду справи відсутній спір відносно місця проживання дитини.

Outcome: partial