Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по виплаті аліментів та неустойки за прострочення їх сплати. Позов мотивувала тим, що від шлюбу з відповідачем народився син - [PERSON], [INFO]. Рішенням суду від 16.01.2011 року ухвалено стягувати з відповідача аліменти на утримання сина [PERSON] в твердій грошовій сумі по 500 грн. та на її утримання в розмірі 700 грн. щомісячно до досягнення сином трьох років, оскільки останній не приймав участі в утриманні дитини. Відповідач ухиляється від сплати аліментів, в зв'язку з чим утворилась заборгованість по аліментах в сумі 26344,70 грн. Всі витрати по утриманню сина несе самостійно, коштів не вистачає. А тому, просила стягнути з відповідача в її користь заборгованість за аліментами в розмірі 26344,70 грн. та 7887,33 грн. неустойки за прострочення сплати аліментів. В судовому засіданні позивач [PERSON] вимоги позову підтримала з викладених у позовній заяві підстав. Просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Заяви про розгляд справи у його відсутності відповідач не подав. Заслухавши пояснення позивача дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 16 січня 2011 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів позов задоволено повністю. Ухвалено стягувати з відповідача в користь позивача на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. щомісячно і до досягнення сином повноліття та аліменти на її утримання в розмірі 700 грн. щомісячно до досягнення сином [PERSON] трьох років. (а.с. 8). Згідно ст.14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, -- і за її межами. Виконання судових рішень щодо матеріальних стягнень покладено на відповідні відділи Державної виконавчої служби. Згідно ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Із довідок Першого відділу Державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції в Волинській області вбачається, що заборгованість відповідача по сплаті аліментів на утримання неповнолітнього сина станом на 01.11.2013 року становить 11306 грн. та на утримання [PERSON] - 15038,70 грн, що в загальному становить 26344,70 грн. (а.с.4,5). Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» і відповідно до ч.9 цієї статті суд вирішує питання заборгованості лише у разі спору про її розмір. Під час розгляду справи стороною відповідача не надано заперечень щодо заборгованості по аліментам в розмірі 26344,70 грн., яка зазначена в довідках Першого ВДВС Луцького МУЮ Волинської області по заборгованості по аліментам. За таких обставин, вимога позивачки щодо стягнення заборгованості по сплаті аліментів, яка утворилася в результаті їх несплати за виконавчими листами, є не обґрунтованою, оскільки така заборгованість може бути стягнута за рішенням суду тільки у випадку, якщо аліменти відраховуються із заробітної плати на підставі заяви платника аліментів, а не за виконавчим листом. Стягнення судом заборгованості за аліментами, що були присуджені рішенням суду, чинним законодавством не передбачене, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст. 196 Сімейного Кодексу України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судом окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ, щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що передбачена ст. 196 Сімейного кодексу України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покласти таку відповідальність, якщо заборгованість утворилась з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення. Відповідач доказів неможливості сплачувати аліменти із об'єктивних, незалежних від нього причин, суду не наводив, заперечення на позовну заяву відповідачем не надавались, відтак, суд приходить до висновку про те, що заборгованість по сплаті аліментів виникла з вини такої особи. Згідно ч.2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Таким чином, відповідно до вимог ст.196 СК України, наявні підстави для покладення на платника аліментів відповідальності за прострочення їх сплати у виді неустойки(пені). Визначаючи розмір неустойки (пені), суд виходить із того, що пеня нараховується на суму несплачених аліментів (заборгованості) за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується лише тим місяцем, протягом якого не проводилось стягнення. З розрахунку заборгованості пені вбачається, що за період з 2011 по 2013 роки розмір неустойки за прострочення сплати аліментів на утримання дитини становить - 3408.14 грн., та на утримання дружини - 4479,19 грн., що в загальному становить 7887,33 грн. (а.с. 6). Враховуючи зазначені обставини, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів в розмірі 7887,33 грн. Підстав, передбачених ч.2 ст.196 СК України, для зменшення розміру неустойки судом не встановлено. Крім того, з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір.

Outcome: partial