Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа: приватний нотаріус [PERSON], яким просила визнати договір дарування житлового будинку [ADDRESS], укладений 24 вересня 2007 року між нею та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1172, удаваним правочином; визнати, що 24 вересня 2007 року між нею та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], розташований на земельній ділянці розміром 0,19 га; визнати недійсним цей договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], укладений між нею та відповідачем24 вересня 2007 року; визнати за нею право власності на будинок [ADDRESS] та на земельну ділянку,розміром 0,19 га, що знаходиться за адресою:[ADDRESS], кадастровий номер 1223285500:03:016:0265. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що24.09.2007 року між нею та її матір'ю [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки, розташованої за цією ж адресою. Однак, по суті між сторонами було укладено договори купівлі-продажу, що підтверджується розпискою [PERSON], якою остання зобов'язалася сплатити на корить позивача за отримане по договору дарування майно грошові кошти в сумі 200 000,00 гривень. Тобто, при укладанні договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки позивач з відповідачем вчинили договори купівлі-продажу майна з відстрочкою платежу, а тому вважає, що договір дарування житлового будинку має бути визнаний удаваним правочином, і слід визнати, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, який, в свою чергу, просить визнати недійсним через те, що відповідач, як покупець, не виконала перед нею, як продавцем, своїх обов'язків по оплаті вартості житлового будинку навіть частково. Крім того, на сьогодні договір дарування земельної ділянки від 24 вересня 2007 року взагалі не є вчиненим, оскільки не відбулася його державна реєстрація. Проте державний акт на право власності на земельну ділянку у неї був вилучений нотаріусом при підписанні та нотаріальному посвідченні зазначеного договору, а тому вона просить про визнання за нею права власності на земельну ділянку. Позивач[PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, мотивуючи їх обставинами, викладеними у позовній заяві, просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов визнала в повному обсязі з підстав, зазначених в позовній заяві, не заперечувала проти його задоволення. Третя особа - приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не з'явилась,про день, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином, а тому суд вважає можливим розглянути справу у її відсутність. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи прийшов до наступного. Судом приймається до уваги той факт, що відповідач визнала позовні вимоги в повному обсязі, однак відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В даному випадку, суд не вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем і вважає за необхідне відмовити в його задоволенні, виходячи з наступного. Згіднодоговору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1172 від 24 вересня 2007 року, [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок [ADDRESS], а відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] і зареєстрованого в реєстрі за № 1174 від 24 вересня 2007 року [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку розміром 0,19 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер якої - 1223285500:03:016:0265, відповідно (а.с. 10, 15-16). На підставі вищезазначеного договору дарування за[PERSON] було зареєстровано право власності на зазначений будинок (а.с. 11) та виготовлено технічний паспорт на її ім'я (а.с. 12-14). Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч.1, ч.2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як роз'яснив Пленум Верховного суду України в Постанові №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином, сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином, права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про визнання оспорюваного договору дарування житлового будинку удаваним правочином, позивач посилається на те, що фактично, при вчиненні цього правочину, сторони вчинили договір купівлі-продажу вищевказаного майна з відстрочкою платежу, тобто оплатний правочин, за яким одна сторона зобов'язана передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає майно та зобов'язується сплатити за нього певну грошову суму, і ця обставина, на думку позивача,підтверджується розпискою [PERSON], виданою 24 вересня 2007 року (одночасно з підписанням договорів дарування) [PERSON] про те, що відповідач зобов'язується сплатити на користь позивача за отримане майно по договору дарування житлового будинку та земельної ділянки суму в розмірі 200 000,00 грн. в строк до 01 січня 2012 року. Суд критично ставиться до наданої копії розписки (а.с. 20), як до доказу у цій справі, оскільки неможливо встановити дату, місце та умови її складання, а тому вона не є допустимим доказом заявленої позовної вимоги в розумінні ст. 59 ЦПК України. Одночасно, жодним чином не підтверджений факт передачі будь-якої частини грошових коштів в рахунок оплати вартості нерухомого майна, що підтверджувало би укладання між сторонами саме договору купівлі-продажу, а не дарування. Крім того, як зазначено позивачем і не заперечувалось відповідачем, грошові кошти передано не було взагалі, а тому вважати, що мав місце договір купівлі-продажу підстав немає. І, зокрема, договір дарування за своєю правовою природою, є безумовним правочином. У зв'язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що [PERSON] у відповідності до вимог ст.319 ЦК України як власник розпорядилася своїм майном на власний розсуд та відсутні будь-які порушення прав позивача при вчиненні спірного договору. Таким чином, суд вважає необхідним в задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування житлового будинку удаваним правочином відмовити. Оскільки позовні вимоги про визнання того, що 24 вересня 2007 року між позивачем та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] та визнання цього договору недійсним, а також вимоги про визнання за позивачем права власності на цей же будинок,випливають з позовної вимоги про визнання оспорюваного договору дарування житлового будинку удаваним правочином, то ці позовні вимоги також задоволеннюне підлягають. Крім того, позовні вимоги про визнання договору дарування удаваним правочином і визнання його договором купівлі-продажу, а також визнання недійсним цього ж договору купівлі-продажу, на переконання суду, є взагалі позовними вимогами, які виключають одна одну,оскільки договір купівлі-продажу або мав місце, або ні. І, зокрема, враховуючи роз'яснення ПленумуВерховного суду України в Постанові №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», недійсним можна визнавати лише укладений правочин. У зв'язку з вищевикладеним, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог і в цій частині. Щодо визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, розміром 0,19 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер 1223285500:03:016:0265, то в цій частині позовних вимог також необхідно відмовити, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно ч. 1 ст. 125 ЗК України (в редакції 2007 року) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Як вбачається з матеріалів справи, і це визнано сторонами, на теперішній час право власності на спірну земельну ділянку відповідача не зареєструвала, а тому право власності на неї зареєстровано за позивачем. Доказів того, що це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також те, що позивачем втрачений документ, який засвідчує його право власності і у нього немає можливості його отримати будь-яким іншим шляхом, аніж пред'явленням позову до суду і ухваленням судом рішення, суду не надано. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed