Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом до відповідача, зазначивши, що позивачу належала на праві власності Ѕ частина квартири № 18, яка розташована за адресою: м. Дніпро, Донецьке шосе будинок № 104 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів 30.12.1993 року згідно з розпорядженням № А-2521 від 28.12.1993 року, зареєстровано в комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 30.12.1993 року, записано у реєстрову книгу за № 93п-77, а Ѕ частина вказаної квартири належала позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 25.07.2000 року, записано в реєстрову книгу № 338п за реєстровим № 68-136. Зазначила, що вона є особою похилого віку та тривалий час хворіє різноманітними тяжкими і хронічними захворюваннями, у звязку із чим потребує постійного лікування та сторонньої допомоги і догляду. Син позивача, хоч і зареєстрований в спірній квартирі [ADDRESS], але проживає за іншою адресою з іншою жінкою. Дружина онука, відповідач по справі, часто заходила в гості до позивача, вона мала вільний час, оскільки не працювала, а доглядала за дитиною. Тому позивач запропонувала відповідачці укласти договір довічного утримання, згідно якого вона мала здійснювати догляд за позивачем, а позивач мала передати відповідачу право власності на належну позивачу квартиру. У подальшому 22 грудня 2014 року відповідач написала розписку, згідно якої зобовязалась доглянути позивача, яка була написана в присутності свідків. 27 січня 2015 року, бажаючи укласти з відповідачем договір довічного утримання, помилково уклала договір дарування належної квартири. Крім того, зазначала, що у нотаріальній конторі тексту договору не читала, оскільки вже на той час у позивача вже були проблеми із зором та позивач вважала, що в договорі зазначені права і обов'язки, про які вони із відповідачем попередньо домовились. Нотаріус, яка посвідчувала договір в голос його не читала, в руки позивачу відповідач договір не надала. Позивач продовжує проживати в квартирі та регулярно сплачує квартплату з особистих коштів та за надання комунальних послуг. Разом з тим, після того, як через деякий час після укладення договору, вона звернулася до відповідача із вимогою про надання обумовленої домовленістю допомоги та догляду, остання зазначила, що вона не зобовязана їй надавати такої допомоги та умовами договору такий обовязок на неї не покладено. З метою зясування питання щодо умов укладеного між нею та відповідачем договору, вона звернулася за юридичною допомогою та стало відомо, що в укладеному між сторонами договорі нічого не зазначено про догляд, та за його умовами позивач втратила право власності на квартиру. Позивач зазначає, що договір дарування не відповідає її внутрішньому волевиявленню, оскільки була впевнена, що підписує договір довічного утримання та просила суд визнати договір дарування від 27 січня 2015 року, згідно якого вона подарувала, а відповідач прийняла в дар квартиру № 18 в будинку № 104 по Донецькому шосе в м. Дніпрі, посвідчений завідуючою Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2-98, бланк НАЕ 545091,- недійсним. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти задоволення позовних вимог. Не заперечував той факт, що відповідач добровільно надала письмову розписку про надання догляду позивачу, проте ця розписка була надана на прохання позивача з огляду на обовязок будь-якої нормальної особи доглядати родичів похилого віку. Позивач наполягала на укладенні договору дарування, це було її вільне волевиявлення з огляду на погані стосунки з сином, договір у нотаріуса вона читала та підписала, нотаріус розясняла позивачу всі наслідки укладення договору дарування. Представник третьої особи до суду не зявився, надав заяву про слухання справи у його відсутність. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, допитавши свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, встановивши обставини і визначені до них правовідносини, приходить до наступного висновку. Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, згідно до вимог ч. ч. 1, 5-7ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. При цьому, положеннями ст.76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлено, що 22.12.2014 відповідач зобовязалась доглянути позивача, про що свідчить розписка відповідача. Складання вказаної розписки відповідачем визнається сторонами, тому не підлягає доказуванню згідно вимог ст.82 ЦПК України 27 січня 2015 року між сторонами по справі укладено договір дарування, відповідно до п.1 договору дарувальник безоплатно передає у власність обдаровуваної належну їх на праві власності квартиру № 18, що знаходиться у Дніпропетровській області, м. Дніпропетровськ, Донецьке шосе, будинок 104. Згідно п. 5 Договору, сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладання договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовленні у ньому. Також умовами договору визначено, що право власності на спірну квартиру, що є предметом цього договору виникає у обдаровуваного з моменту його прийняття, обдаровувана свідчить, що вона дарунок приймає. Прийняття дарунку вважатиметься одержання оригінального примірника цього договору після нотаріального посвідчення. Зокрема, позивач звертаючись до суду, як підставу для визнання договору дарування спірної частки будинку, укладеного між нею та відповідачем, вказувала на те, що вона є особою похилого віку, хворіє багатьма хронічними захворюваннями і єдиною підставою для визнання договору дарування недійсним, є те, що вона помилялася щодо правової природи договору, прав та обов'язків сторін, які для неї мають істотне значення, та вважала, що нею фактично був укладений договір довічного утримання та згідно із досягнутою домовленістю з відповідачем, остання мала здійснювати догляд за нею. Посилаючись на вказане, а також на те, що вона з огляду на її похилий вік, незадовільний стан здоров'я, помилялася щодо правової природи правочину та вважала спірний договір договором довічного утримання й відповідно укладаючи договір, не мала на меті відчуження на користь відповідача нерухомого майна, яке є її єдиним житлом, просила визнати його недійсним на підставі ст. 229 ЦК України. Так, частиною 1ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 3 ст.. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.. 229 ЦК України якщо особа,яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин,які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину,прав та обов'язків сторін,таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Крім того, Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 розяснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. При цьому, положеннями ст. 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Таким чином, виходячи зі змісту статей 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи вищевикладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивачки, її стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивачки спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 ЦК України та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року №6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року №6-202цс15; від 02 грудня 2015 року №6-2087цс15; від 16 березня 2016 року №6-93цс16; від 27 квітня 2016р № 6-372цс16. Як було встановлено в ході розгляду справи, після укладення оспорюваного договору позивач продовжує проживати у спірній квартирі, а також несе витрати на її утримання та оплату комунальних послуг, що не оспорюється відповідачем й відповідно свідчить про те, що передача квартири фактично не відбулася та підтверджує наявність реальних намірів у позивача саме на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування. Також судом встановлено й те, що спірна квартира була і є єдиним житлом позивача, яка в силу свого похилого віку, 81 рік, та за станом здоровя, зважаючи на наявність ряду хронічних тяжких захворювань, як вказувала позивачка та підтвердила відповідними медичними виписками з історій хвороби, та відповідачем не спростовано, потребувала стороннього догляду. Про зобовязання відповідача надавати довічний догляд позивачу свідчить і розписка відповідача, надана останньою у простій письмовій формі напередодні укладення оспорюваного договору дарування. При цьому, доводи відповідача про те, що саме позивачка була ініціатором укладення договору дарування, а також про те, що укладаючи спірний договір позивачка розуміла, що укладає саме договір дарування, а не довічного утримання та її волевиявлення на укладення даного договору було вільним, судом до уваги не приймаються, оскільки такі доводи не спростовують пояснень позивачки про те, що вона через свій похилий вік, а також стан здоровя помилилася в дійсній природі спірного правочину та вважає, що укладає саме договір довічного утримання. Крім того, судом до уваги приймаются й пояснення позивачки про те, що нею укладено саме договір довічного утримання, оскільки проживаючи після укладення спірного договору у спірній квартирі й проживаючи на даний час, вона розуміла, що уклала саме договір довічного утримання і саме з того часу як відповідач відмовилась їй надавати будь-яку допомогу і вона звернувшись по юридичну допомогу дізналася про те, що нею укладено саме договір дарування, бажання укладати який вона не мала, а отже не розуміла, що вчиняє договір дарування, а не договір довічного утримання. Крім того, текст оспорюваного договору дарування не містить розписки позивача про те, що він нею прочитаний самостійно, а роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. За таких обставин, суд оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, а також враховуючи норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини сторін, приходить до висновку про відсутність у позивача під час укладення спірного договору дарування волевиявлення не безоплатну передачу майна у власність відповідача. Таким чином, суд вважає, що позивачкою допущено помилку при укладенні спірного договору, а тому він підлягає визнанню недійсним. Щодо заяви представника відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності, то суд вважає, що вказаний строк позивачем не пропущено, оскільки про порушення свого права позивач дізналась влітку 2018 року, коли отримала від відповідача копію оспорюваного договору та дізналась про фактичне укладання договору дарування, а не договору довічного утримання. Згідно зіст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір в сумі 704,80 грн.

Outcome: approved