Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

Позивач звернувся із позовом до суду про стягнення з [PERSON] донарахувань з неповернутої суми за час невиконання судового рішення на його користь коштів у сумі 13 036,60 гривень, що складається з наступного: 4 228,25 грн. - суми встановленого індексу інфляції за весь час прострочення з 01.01.2018 року по 05.03.2019 року (включно); 1 304,45 грн. - 3% річних від простроченої суми за весь період прострочення з 01.01.2018 року по 05.03.2019 року (включно); 7 503,90 грн. - пені за несвоєчасне виконання зобов`язань на рівні облікової ставки НБУ за весь період прострочення з 01.01.2018 року по 05.03.2019 року (включно), а також просив стягнути понесені судові витрати, які складаються з 768,40 грн. - сплаченого судового збору, 3 250,00 грн. витрат на правову допомогу. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 24.04.2018 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у справі № 372/3783/17 було позов задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики в сумі 41 338,98 грн. та судові витрати в сумі 9 040,00 грн. Відповідач (боржник) ухилявся від виконання вищезазначеного рішення суду, факт чого підтверджується постановою Київського апеляційного суду у справі про тимчасове обмеження [PERSON] у праві виїзду за межі України та намагання затягнути виконання рішення суду шляхом звернення з заявою про його перегляд, в задоволенні якої судом було відмовлено. Зрозумівши, що рішення суду потрібно все ж виконувати, 06.03.2019 року відповідач повністю сплатив всі кошти стягнути за рішенням суду на розрахунковий рахунок Обухівського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області. Оскільки рішення Обухівського районного суду Київської області від 24.04.2018 року виконано з дуже тривалим запізненням, вважає що він, як стягувач протягом періоду з 01.01.2018 року по 05.03.2019 року продовжував нести втрати в зв`язку з інфляцією, а тому на підставі ст. 1050, 625, 1048, 1049, 610, просить стягнути з відповідача донарахування за цей період з урахуванням встановленого індексу інфляції, 3% річних та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань на рівні облікової ставки НБУ. Ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області від 12.07.2019 року відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання позивач з`явився, подав до суду клопотання, в якому просить справу розглянути у його відсутність, підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у відсутності сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказах. Також представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив частково відмовити позивачу в задоволенні вимог щодо стягнення встановленого індексу інфляції зменшивши суму до 210,87 грн., щодо стягнення 3% річних зменшивши суму до 957,80 грн., посилаючись на неправильний розрахунок представником позивача вказаних сум та просив відмовити у стягненні пені з огляду на відсутність для цього правових підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 24.04.2018 року у цивільній справі № 372/3783/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в сумі 41 338 (сорок одна тисяча триста тридцять вісім) грн. 98 коп., яка складається з суми основного боргу 36 995,00 грн., процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 2035,23 грн., інфляційних збитків в розмірі 1883,05 грн., 3% річних в розмірі 425,70 грн. за період з 14.08.2017 року по 31.12.2017 року та стягнуто також судові витрати в сумі 9 040,00 грн. Вказане рішення набрало законної сили 28.05.2018 року, та 05.06.2018 року Обухівським районним судом Київської області було видано виконавчі листи на його виконання. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 29.11.2018 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 20.02.2019 року, за поданням державного виконавця Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області Котвицького К.Л. обмежено у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань, покладених на нього за виконавчим листом Обухівського районного суду Київської області № 2-441/18 від 05.06.2018 року в зв`язку з ухиленням боржника від виконання зобов`язань. 19.03.2019 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення по цивільній справі № 372/3783/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики повернуто заявнику. На виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 24.04.2018 року у примусовому порядку державним виконавцем Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області за виконавчим листом № 2-441/18 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості в сумі 41 338,98 грн. було відкрито виконавче провадження ВП № 56712463. 26.03.2019 року старшим державним виконавцем Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 56712463 за виконавчим листом № 2-441/18 в зв`язку з тим, що борг з [PERSON] на користь [PERSON] у сумі 41 338,98 гривень стягнуто повністю, що підтверджується Платіжним дорученням № 2666 від 12.03.2019 року та виконавчий збір стягнуто повністю. Як вбачається із розрахунку заборгованості позивача, 3 % річних із заборгованості в розмірі 36 995,00 гривень складає - 1 304,45 гривень за період з 01.01.2018 року по 05.03.2019 року; інфляційні збитки за період з 01.01.2018 року по 05.03.2019 року складають 4 228,25 гривень, які позивач просить стягнути з відповідача. Відповідно до ст.625 ч.2 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Верховний Суд України в своїй постанові прийшов до висновку, що не дивлячись на те, що правовідносини між сторонами виникли не з порушення грошового зобов`язання, а з примусового виконання рішення суду, вони регулюються нормами ч.2 ст.625 ЦК України, а не законодавством про виконавче провадження (Постанова Верховного суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12). Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. В силу вимог ст.625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання, (постанова Верховного Суду України від 15.11.2010 року в справі № 3-11гс10). Відповідно до листа Верховного суду України № 62-97 від 03.04.1997 року інфляція це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги. Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Таким чином з огляду на вищевикладені обставини справи та те, що позивач в позовній заяві просить стягнути донарахування з неповернутої суми за час невиконання судового рішення від 24.04.2018 року, а отже до стягнення із відповідача на користь позивача підлягають втрати від інфляції, 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з дня набрання рішенням суду законної сили, тобто з 28.05.2018 року і до 05.03.2019 року із простроченої суми заборгованості в розмірі 36 995,00 гривень, а не з 01.01.2018 року, як просить в позовних вимогах позивач. Згідно розрахунку проведеного судом, з відповідача підлягають стягненню втрати від інфляції за час невиконання судового рішення з 28.05.2018 року і до 05.03.2019 року в сумі 2504,56 гривень, та 3% річних за час невиконання судового рішення з 28.05.2018 року і до 05.03.2019 року в сумі 857,47 гривень: Враховуючи той факт, що відповідачем [PERSON] порушено грошове зобов`язання щодо повернення боргу, а рішенням суду від 24.04.2018 року у цивільній справі № 372/3783/17 стягнуто інфляційні втрати та три відсотки річних за період з 14.08.2017 року по 31.12.2017 року, а тому суд вважає, що позовні вимоги про стягнення на користь позивача інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з 28.05.2018 року по 05.03.2019 року на підставі ст. 625 ЦК України є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (п. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (п. З ст. 549 ЦК України). Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а у разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання. Як вбачається із розрахунку заборгованості, із заборгованості в розмірі 36 995,00 гривень, позивачем нарахована пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 01.01.2018 року по 05.03.2019 року, що складає 7 503,90 гривень. У постанові від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата ВС відступила від правового висновку, викладеного Верховним Судом України 23 вересня 2015 року в постанові у справі № 6-1206цс15. Зазначеною постановою усталену судову практику в цивільних справах цієї категорії фактично було змінено та розтлумачено положення ЦК України таким чином, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору. Також не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій і процентів передбачених умовами договору та ЦК України. Якщо в рішенні суду про звернення стягнення на предмет застави вказана заборгованість за кредитним договором у повному обсязі (дострокове стягнення), то невиконання такого рішення не зумовлює виникнення у кредитора права на стягнення процентів та пені, передбачених кредитним договором. У кредитора (стягувача) виникає право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Враховуючи той факт, що відповідачем [PERSON] порушено грошове зобов`язання щодо повернення боргу, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення на користь позивача пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання є необґрунтованими, та не знаходить законних підстав для стягнення пені, оскільки права та інтереси позивача підлягають захисту внаслідок невиконання рішення відповідачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. З огляду на зазначене, встановивши, що рішенням суду з [PERSON] стягнуто грошову суму в розмірі 41 338 грн. 98 коп., і таке зобов`язання зводиться до сплати грошей, отже є грошовим зобов`язанням, які належним чином не виконувались відповідачем, що дає підстави для стягнення на користь позивача за період невиконання судового рішення, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили 28.05.2018 року інфляційних втрат за весь час прострочення, 3% річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов`язання, оскільки боржник зобов`язаний відшкодувати знецінення неповернутих коштів за час невиконання рішення суду про стягнення боргу за договором позики, а позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Нормою частини 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При цьому ст. 141 ЦПК України передбачено, що «судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Позивач поніс витрати на правову допомогу в сумі 3 250,00 гривень, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 27 про сплату витрат на правову допомогу. Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатив 768,40 гривень судового збору, які підлягають стягненню з відповідача на його користь.

Outcome: partial