Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-01 00:00:00

позивач звернувся із позовними вимогами до відповідача про стягнення заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення в розмірі 937 грн. 09 коп. Свої вимоги мотивує тим, що відповідач є власником квартири [ADDRESS], в силу вимог ст. 68 ЖК України, ст. 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» зобов'язаний нести витрати по оплаті наданих житлово-комунальних послуг з водопостачання та водовідведення. Однак, користуючись наданими послугами, оплату за них в повному об'ємі не здійснював, а тому станом на 01.08.2015 року утворилася заборгованість в зазначеному розмірі. У зв'язку із тим, що позивач первинно звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення із відповідача вказаної заборгованості, однак ухвалою суду від 09.12.2013 року відмовлено у прийнятті такої заяви, а відповідач на їхні попередження про необхідність погашення заборгованості не реагує, добровільно свої зобов'язання по оплаті житлово-комунальних послуг не виконує, просить позов задоволити. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі з аналогічних мотивів, вважає, що позовна давність для заявлених позивачем вимог не сплила, оскільки відповідач визнавав наявний борг по оплаті водопостачання та водовідведення періодично вносячи оплату за надані послуги в неповному розмірі, крім цього, раніше вони зверталися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення цієї заборгованості із відповідача, у зв'язку із чим строк трирічний строк звернення до суду переривався. Відповідач в судовому засіданні позов заперечив, суду пояснив, що позовні вимоги подано після спливу позовної давності тривалістю три роки, оскільки заборгованість за послуги з водопостачання та водовідведення виникла за період, що знаходиться поза межами строків звернення до суду. Крім цього, з 18.06.2007 року він не являється власником вказаної квартири, а відтак просить відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог з таких підстав. Як встановлено судом, дійсно відповідачу [PERSON] належала на праві власності квартира [ADDRESS], яка ним була відчужена 18.06.2007 року внаслідок укладення договору купівлі-продажу (а.с.20). Згідно представлених розрахунків про нарахування та заборгованість по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення (а.с.4-7), станом на 01.08.2015 року за відповідачем [PERSON] рахується заборгованість по оплаті наданих послуг на загальну суму 937 грн. 09 коп., яка стала виникати внаслідок здійснення відповідних нарахувань за спожиті послуги починаючи з 01.02.1997 року, та станом на червень 2007 року становила 745 грн. 76 коп. В розумінні ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відповідач являється споживачами житлово-комунальних послуг, якими у відповідності до положень п.1 ч.1 ст.13 Закону є комунальні послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення. Відповідно до п.5 ч.3 ст.20 Закону споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Як встановлено в судовому засіданні послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення відповідачу надавалися, однак витрати по їх оплаті відповідач не здійснював. Таким чином, суд приходить до переконання про те, що надавши комунальні послуги з постачання холодної води та водовідведення за період, протягом якого нерухоме майно перебувало у власності відповідача, та не отримавши від відповідача оплати їх вартості, позивачем заявлено обґрунтовані вимоги про стягнення вказаної заборгованості. Одночасно вирішуючи питання про підставність позовних вимог суд враховує, що відповідно до положень ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України). У відповідності до вимог ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки з часу вибуття із власності відповідача 18.06.2007 року минуло більше трьох років, а позивач поважних причин звернення до суду із позовом після спливу позовної давності не навів, суд вважає що в задоволенні позову слід відмовити за спливом позовної давності. При цьому суд не приймає до уваги посилання позивача, що факт звернення до суду із заявою про видачу судового наказу свідчить про переривання позовної давності, оскільки з моменту вибуття із власності відповідача вказаного нерухомого майна і до моменту звернення до суду із заявою про видачу судового наказу минуло більше трьох років. А посилання представника позивача на переривання перебігу позовної давності внаслідок часткової проплати відповідачем заборгованості є безпідставними, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі. З врахуванням наведеного, оскільки вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення заявлено після спливу позовної давності, і позивачем обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску строку для звернення до суду із позовом не наведено, а відповідач настоює на застосуванні наслідків спливу позовної давності до спірних правовідносин, тому суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за спливом позовної давності. У зв'язку із відмовою у позові, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати у справі з відповідача не стягувати.

Outcome: dismissed