Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача Полтавської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В позовній заяві посилалась на те, що їй - [PERSON] , а також [PERSON] , [PERSON] в рівних частках на праві приватної власності належить 7/20 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що успадковані ними після смерті [PERSON] . У свідоцтві про право на спадщину не зазначено які конкретно приміщення належать на праві власності позивачу та іншим співвласникам. Тому у їх спільній власності перебувала квартира №3 , що складається з кімнати площею 14,1 кв.м., кухні площею 14,1 кв.м., кімнати площею 17,3 кв.м., сіней площею 8,6 кв.м., загальною площею 54,1 кв .м . [PERSON] померла [INFO] в м. Озерськ Челябінської області Росії. Спадкова справа після її смерті не відкривалась. Відповідно її частка 7/60 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] ніким не успадкована, а отже з [INFO] не має власника. [PERSON] з народження (тобто з [INFO]) проживає у 7/20 частинах вказаного домоволодіння. З березня 1957 року зареєстрована за вказаною адресою. [PERSON] у вказаному домоволодінні не проживала з 1961 року та не утримувала майно, а [PERSON] ніколи не проживав та не утримував зазначене домоволодіння. Весь тягар по утриманню майна позивач несла сама, піклувалася про нього та забезпечувала його збереження у придатному для життя стані. Вона здійснювала оплату комунальних послуг, встановлення лічильника, його повірку, страхування будинку, сплату податку за землю, тощо. Зараз будинок потребує капітального ремонту, і ці витрати вона вимушено нестиме самостійно. Отже з грудня 1982 року та з дня смерті її сестри [INFO] [PERSON] фактично добросовісно, відкрито і безперервно володіла та користувалася чужим майном, а саме 7/60 частинами домоволодіння за адресою: [ADDRESS], яка належала до дня смерті [PERSON] , а після її смерті власника у вказаної частині домоволодіння немає, утримувала її, підтримувала в належному стані, забезпечувала його збереження у придатному для життя стані, мешкала. Тому позивач просила суд визнати за нею право власності на 7/60 частин житлового будинку з частиною надвірних побудов, розташованого за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю. Ухвалою судді Київського районного суду м.Полтави від 13 березня 2020 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін (а.с.185). 24 березня 2020 року відповідач надав до суду заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Просив суд розглянути справу в загальному позовному провадженні. Ухвалою суду від 26 березня 2020 року відповідачу відмовлено у розгляді справи в порядку загального позовного провадження. 10 квітня 2020 року представник позивача [PERSON] в інтересах позивача також надала суду заперечення проти розгляду справи у спрощеному провадженні, у якій просила справу розглянути у загальному позовному провадженні. Ухвалою суду від 07 травня 2020 року у розгляді справи в порядку загального позовного провадження відмовлено. Відзиву на позов відповідач не надав. З іншими заявами або клопотаннями учасники справи до суду не звертались. Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 30 грудня 1982 року спадкоємцями майна [PERSON] є в рівних частках кожен: дочка - [PERSON] , дочка - [PERSON] , онук - [PERSON] . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з 7/20 частин жилого будинку з частиною надвірних побудов, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). Таким чином частка кожного із спадкоємців у праві спільної часткової власності на будинок з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] складає 7/60. Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 16 червня 2015 року у цивільній справі №552/2908/15-ц встановлено факт належності [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 30 грудня 1982 року (а.с. 19). Місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] з 20 березня 1957 року, що підтверджується даними домової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку [ADDRESS] , та даними паспорта громадянина України [PERSON] (а.с.23-25). Таким чином судом встановлено, що позивач користується вказаним нерухомим майном як співвласник відповідно до належної їй частки у праві спільної часткової власності на це майно. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується даними свідоцтва про смерть, виданого [INFO] відділу ЗАГС адміністрації Озерського міського округу Челябінської області (а.с. 22). Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Як роз`яснила Велика Палата Верховного суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Судом встановлено, що [PERSON] набула права власності на 7/60 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, вона володіє майном на підставі певного юридичного титулу, що виключає застосування набувальної давності, оскільки вона володіє майном як співвласник на підставі свідоцтва про право на спадщину. При цьому позивач достовірно знала, що вона є співвласником будинку і користується ним саме як співвласник на підставі свідоцтва про право на спадщину, реалізує своє право власності відповідно д належної їй частки у праві спільної часткової власності. Як вбачається з позовної заяви позивач також достовірно знає, про те, що користується часткою нерухомого майна, яка належала [PERSON] та часткою, яка належить [PERSON] , та що вона не набула права власності на частку [PERSON] . В той же час добросовісність володіння, яка є передумовою для визнання права власності на майно за набувальною давністю, передбачає, що особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позивач же знала, що на підставі свідоцтва про право на спадщину вона набула право власності лише на 7/60 частин, право власності на інші 7/30 (7/60 + 7/60 = 7/20) набули [PERSON] та [PERSON] , але не [PERSON] . Таким чином позивач не довела наявності підстав для набуття права власності на спірну частину нерухомого майна за давністю володіння. Тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що 7/60 частин спірного будинку після смерті [PERSON] з [INFO] не мають власника. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно. Належним відповідачем у цій справі мають бути її спадкоємці. Належних доказів щодо відсутності спадкоємців [PERSON] позивач суду не надала. Оскільки з свідоцтва про смерть вбачається, що вона померла у Росії, м.Озерськ Челябінської області. Тому спадщина також відкрилась у Росії. Відповідно, витяг зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 17 січня 2020 року № 59047393, який підтверджує відсутність відкритих спадкових справ до майна померлої [INFO] [PERSON] в Україні, не є належним доказом відсутності її спадкоємців. Таким чином судом встановлено відсутність підстав, передбачених ст.344 ЦПК України, для визнання за позивачем права власності на квартиру за набувальною давністю. На підставі викладеного суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed