Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому зазначила, що з 23.06.2007 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають двох малолітніх синів: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Сімейне життя у них не склалося через неправильну поведінку відповідача, який постійно вчиняє сварки та бійки, у зв'язку з чим вони припинили спільне проживання. Відповідач інтересами сім'ї не цікавиться, шлюб носить формальний характер, тому просить його розірвати. Одночасно просила визначити місце проживання малолітніх дітей разом із нею та стягнути з відповідача понесені судові витрати за надання правової допомоги і сплату судового збору. Сторони повідомили про розгляд справи у їх відсутність, у зв'язку з чим фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 23.06.2007 року, який був зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану Коростенського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, актовий запис № 193. Від подружнього життя сторони мають двох малолітніх синів: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого позивач не бажає підтримувати з відповідачем подружніх стосунків. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. Визначаючи місце проживання неповнолітніх дітей сторін суд керується положеннями ст.160 Сімейного Кодексу України та роз'ясненнями п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року з яких слідує, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років визначається нею самою. Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню в порядку ст. 141 ЦПК України. Позивачем сплачено судовий збір при подачі позовної заяви в розмірі 640 гривень, а також понесені витрати за надання правової допомоги в розмірі 1280 гривень. Вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved