Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до відповідача про стягнення пені за прострочення сплати аліментів. В обґрунтування позову вказує, що p 30.06.2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який 28.12.2009 року було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 28.12.2009 року. Від даного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей - синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). Відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.09.2009 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання двох спільних синів - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 500 грн., щомісячно та до досягнення старшою дитиною повноліття, починаючи з 18.08.2009 року. Крім того, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.12.2018 року розмір аліментів змінено, стягується з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей - синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 грн. щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дітьми повноліття. Постановою державного виконавця Склезь Ю.М. від 11.02.2019 року відкрито виконавче провадження № 58293936 з примусового виконання зазначеного рішення суду. Однак,відповідач не виконує свого обов`язку, ухиляється від сплати аліментів, у результаті чого станом на 28.04.2019 рокуутворилась заборгованість по сплаті аліментів в сумі 52827,80 грн. У квітні 2012 року відповідач сплатив лише 500,00 грн. та у березні 2019 року 3931,00 грн. Станом на 25.04.2019 року пеня за несплачені відповідачем аліменти становить 328691,25 грн. На підставі викладеного, просить стягнути з відповідача в її користь пеню від суми несплачених аліментів у розмірі 328691,25 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримала, з підстав в ній наведених. Просила суд позовні вимоги задовольнити. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у поданому відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 28.12.2009 року було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 28.12.2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького РУЮ Волинської області, серії [NUMBER] (а.с. 6). Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей - синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). Заочним рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 19.05.2015 року [PERSON] було позбавлено батьківських прав відносно дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішення суду набрало законної сили (а.с. 8). Крім того, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.12.2018 року розмір аліментів змінено, стягується з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей - синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 грн. щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дітьми повноліття (а.с. 10). У відповідності до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст.181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір та вид відповідальності за прострочення сплати аліментів встановлено ч.1 ст.196 СК України. Постановою державного виконавця Склезь Ю.М. від 11.02.2019 року відкрито виконавче провадження № 58293936 з примусового виконання зазначеного рішення суду(а.с. 11). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 2 постанови № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. З довідок (а.с. 12-14), виданих старшим держаним виконавцем ВДВС Локачинського РУЮ Склезь Ю.М. станом на 28.04.2019 року заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів становить 52827,80 грн. Також з даної довідок вбачається, що [PERSON] аліменти сплатив частково, зокрема в квітні 2012 року в розмірі 500 грн., у березні 2019 року в розмірі 3931,00 грн. Отже, суд погоджується з доводами позивача, що з вини відповідача, який зобов`язаний сплачувати аліменти за рішенням суду, виникла заборгованість по аліментам, яка станом на 28.04.2019 року становить 52827,80 грн., що також узгоджується з розрахунком державного виконавця. Доказів про те, що заборгованість по аліментам виникла внаслідок з незалежних від платника причин, зокрема несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками або по іншим поважним причинам, стороною відповідача суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Таким чином, виходячи зі змісту норм ст. 196 СК України суд, відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. За правовою природою, аліментні зобов`язання - це періодичні платежі, які боржник зобов`язаний сплачувати щомісячно. Несвоєчасна сплата аліментів передбачає настання негативних наслідків матеріального характеру у вигляді неустойки (пені). Оскільки неустойка у вигляді пені обчислюється у відсотках від суми невиконаних або неналежно виконаних зобов`язань, які виникають у боржника щомісяця, то й пеня має триваючий характер і обчислюється за прострочення кожного зобов`язання окремо. Отже, ураховуючи правову природу пені як дієвого стимулу належного виконання обов`язку та виходячи з розуміння аліментів як періодичних платежів, які виникають (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, у якому не проводилося стягнення аліментів. При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Правило про стягнення пені (неустойки) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, то строк виконання цього зобов`язання буде різним, а отже, кількість днів прострочення зі сплати аліментів за кожен місяць буде різнитись. Тобто, неустойка (пеня) за один місяць обчислюється так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1% пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місць). Згідно з розрахунком заборгованості наявним в матеріалах справи, вбачається, що розмір неустойки (пені) [PERSON] по аліментах за період з 2009 року по 25.04.2019 складає 328691,25 грн. Суд погоджується з таким розрахунком, сума якого за період з 2009 року по 25.04.2019 складає 328691,25 грн. Однак, відповідно до розрахунку заборгованості наданого позивачем нарахована сума пені складає 328691,25 грн., при цьому сама заборгованість зі сплати аліментів становить 52827,80 грн. Згідно ч. 2 ст. 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Враховуючи те, що розмір пені значно перевищує розмір пені значно перевищує розмір заборгованості по сплаті аліментів, а також, матеріальний та сімейний стан платника аліментів, виходячи з принципу розумності та справедливості суд вважає, що розмір пені слід зменшити до суми - 52827,80 грн., що є співмірним із сумою заборгованості по сплаті аліментів та в силу вимог ч. 2 ст. 196 ЦК України є самостійною підставою для зменшення розміру пені. За таких обставин, сума пені за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей, яка підлягає стягненню з відповідача в користь позивача становить суму в розмірі 52827,80 грн. Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач на підставі ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за подачу даного позову, тому судовий збір в розмірі 768,40 грн. підлягає стягненню з відповідача в користь держави. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом пятнадцяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи за власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Згідно положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З матеріалів справи вбачається, що представником позивача не надано договору про надання правової допомоги, акту приймання-передачі наданих послуг та належного розрахунку на підтвердження понесених позивачем витрат за надання правничої допомоги, тому у задоволенні вимоги позивача про стягнення судових витрат за надання правничої допомоги в розмірі 2000,00 грн. слід відмовити за необгрунтованістю.

Outcome: partial