Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з наведеним позовом у якому вказуючи на те, що її чоловік, [PERSON], без згоди позивача уклав договір поруки за яким виступив поручителем за зобовязаннями [PERSON], що випливають з Договору про надання споживчого кредиту №11037293000 від 08.09.2006 року, який укладено з ПАТ «УкрСиббанк», чим створив обовязки для себе та позивача і порушив засади ст. 65 СК України, у звязку з чим позивач просить суд визнати зазначений договір поруки від 08.09.2006 року №527338 - недійсним. Додатково позивач вказувала, що її чоловік за оскаржуваним договором поруки поручився перед кредитором у тому числі всім своїм майном, та з такого позивач вбачає, що [PERSON] розпорядився майном що перебуває у їх спільній сумісній власності без згоди подружжя. При цьому позивач наголошувала на тому, що сума позики за основним зобовязанням складає 250000,00 дол. США, а тому договір поруки за зобовязаннями з повернення такої суми не можна вважати дрібним побутовим, та його укладення [PERSON] потребувало отримання згоди позивача, та натомість оскаржуваний договір не містить ані посилань на отримання згоди позивача ані взагалі вказівки на те, що [PERSON] перебуває у шлюбі. Таким чином позивач вказувала на положення ст.ст. 203, 215 ЦК України та на положення ст. 65 СК України, та виходячи з такого просила позов задовольнити. У судове засідання позивач чи її представник не зявились. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 25 серпня 2016 року (а.с.104) було встановлено, що позивач звернулась до суду першої інстанції з вимогою про розгляд справи за її відсутності, копія відповідної заяви долучена до матеріалів справи (а.с.78). Представник відповідача ПАТ «Укрсиббанк» звернувся до суду з письмовими запереченнями проти позову, та за їх змістом вказував на те, що оскаржуваним договором поруки жодних прав чи інтересів позивача не порушено, оскільки він створює особисті зобовязання для [PERSON] та не створює обовязків для подружжя [PERSON] та [PERSON] оскільки він укладений не у інтересах подружжя, а у інтересах сторонньої особи позичальника за основним зобовязанням. На підтвердження своєї думки представник відповідача посилався на положення ст.ст. 553, 627 ЦК України та ст. 73 СК України, та на кореспондуючу правову позицію Верховного Суду України, що висловлена у постанові №6-88цс12 від 12 вересня 2012 року. В судове засідання 16.02.2017 року учасники справи не зявились, про поважні причини своєї неявки суд не повідомили. З огляду на те, що неявка учасників справи у судове засідання, про час та місце проведення якого вони повідомлені належним чином та зважаючи на те, що позивач звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності суд ухвалив розглянути справу за відсутності її учасників, на підставі наявних доказів та пояснень. Засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Звертаючись до суду за захистом свого права позивач визначає предмет та підстави позову самостійно. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Так, з наданих суду доказів вбачається, що відповідно до свідоцтва про одруження, виданого Відділом РАГС Київської райадміністрації виконкому Одеської міської ради 14 червня 1997 року на бланку 1-ЖД №064354, [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. 08 вересня 2006 року між Акціонерним Комерційним Банком «УкрСиббанк» як кредитором, [PERSON], як позичальником та [PERSON], як поручителем, було укладено договір поруки №527338. За умовами такого договору [PERSON] зобовязався перед кредитором відповідати за виконання позичальником усіх її зобовязань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору №11037293000 від 08 вересня 2006 року. Позивач вказує що наведений договір поруки є правочином щодо розпорядження спільним майном [PERSON] та [PERSON], однак із таким погодитись неможливо, оскільки положення ст.. 65 СК України на спірні відносини не поширюється. Такий висновок вбачається з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Під майном згідно з ч. 1 ст. 190 ЦК України маються на увазі не лише предмети матеріального світу, а також майнові права та обовязки. На підставі ч. 4 ст. 65 СК України укладений одним із подружжя договір створює обовязки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сімї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сімї. Згідно з ч. 1 ст. 553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Судом встановлено, що 08 вересня 2006 року [PERSON] в період зареєстрованого шлюбу з [PERSON] уклав з АКБ «УкрСиббанк», перетвореним в подальшому в ПАТ «Укрсиббанк», договір поруки, за яким взяв на себе зобовязання відповідати перед банком за виконання [PERSON] свого обовязку за укладеним з банком кредитним договором. За змістом цього договору його укладено [PERSON] не в інтересах своєї сімї, а в інтересах сторонньої особи [PERSON]. Згідно зі ст. 73 СК України за зобовязаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Таким чином, оскільки договір поруки укладено [PERSON]. не в інтересах сімї, він не породжує для його дружини [PERSON] ніяких обовязків і за зобовязаннями [PERSON] за цим договором стягнення не може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя позивача та поручителя, а за його зобовязаннями за цим договором стягнення може бути накладено лише на особисте майно [PERSON] і на частку у праві спільної сумісної власності [PERSON] і [PERSON], яка виділена йому в натурі. За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання договору поруки недійсним у звязку з відсутністю згоди на його укладення дружини [PERSON], - [PERSON] Кореспондуючу правову позицію було висловлено Верховним Судом України у справі № 6-88цс12, постанова від 12 вересня 2012 року,: договір укладений одним із подружжя, створює обовязок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сімї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сімї. Якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сімї, він не створює обовязку для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається та відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним. З викладеного позов [PERSON] про визнання договору поруки №527338 від 08.09.2006 року задоволенню не підлягає. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, понесені [PERSON] судові витрати відшкодуванню не підлягають. Таким чином,

Outcome: dismissed