Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування свого позову позивач вказала, що вона є власницею квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Золотоколодязької сільської ради «Про уточнення адреси розташування житлової будівлі» №64 від 17.10.2018 року, номер будинку було змінено на №16. У вказаному житловому приміщенні зареєстровані відповідачі, які з 2012 року і по сьогоднішній день вони мешкають за іншою адресою, а саме в [ADDRESS] . Відповідачі не приймають участі у витратах на утримання будинку, оскільки там не мешкають. Тому позивач просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явилась, надала заяву в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила також їх задовольнити. Не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з`явились. Про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи маються відповідні поштові повідомлення. Відзив на позовну заяву відповідачі не подавали. Будь-яких клопотань, або заяв про відкладення розгляду справи від відповідачів на адресу суду не надходило. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідачі були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, але не з`явились в судове засідання без повідомлення причин та не подали будь-яких заперечень проти позову і позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з такого. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлені такі фактичні обставини. Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.12.2004 року, [PERSON] отримала у спадок житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Своє право власності на вищевказаний будинок позивач зареєструвала 28.02.2005 у Добропільському бюро технічної інвентаризації, та стала єдиним власником будинку, відповідно до витягу про реєстрації права власності на нерухоме майно №6622317 (а.с.12). Рішенням виконавчого комітету Золотоколодязької сільської ради Добропільського району Донецької області №64 від 17.10.2018 року «Про уточнення адреси розташування житлової будівлі», підтверджується внесення змін до адреси місцезнаходження житлової будівлі, що належить [PERSON] .. Вказаним рішенням встановлено, що [PERSON] , внаслідок внесених змін до поштових адрес об`єктів нерухомого майна на території Золотоколодязької сільради, належить будинок за адресою по [ADDRESS] , [ADDRESS] не [ADDRESS] адресою на [ADDRESS] . Таким чином в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . Місце реєстрації відповідачів [PERSON] та [PERSON] в будинку [ADDRESS] , що належить позивачу підтверджується копіями їх паспортів (оборотна сторінка а.с.7 та а.с.10) та довідками Золотоколодязької сільської ради №01-20 від 02.10.2019 року та №01-20/1277 від 16.10.2019 року (а.с.19, 25). Як зазначила позивачка у позовній заяві, відповідачі з 2012 року у її будинку не мешкають, оскільки проживають за іншою адресою, а саме: [ADDRESS] . Згідно Акту обстеження домогосподарства на предмет проживання осіб від 01.08.2019 року, складеного депутатом Золотоколодязької сільської ради Гнатик О.П. у присутності мешканців с.Новотроїцьке [PERSON] та [PERSON] , які також є сусідами позивача встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] дійсно зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але за місцем реєстрації фактично не мешкають з 2012 року, проживають в [ADDRESS] (а.с.13). Частина 1 ст. 317 ЦК України передбачає, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Стаття 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод пред`явивши одну із таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. При вирішенні питання про втрату права на користування житлом члена сім`ї власника житла з`ясуванню підлягає як термін його відсутності, так і поважність причин такої відсутності. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку(ст.72 ЖК України). У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивач перешкоджає проживанню відповідачів в спірному житловому будинку, а також, будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. Відповідачі не надали доказів поважності причин їх відсутності у будинку понад строки встановлені ст. 405 ЦК України або ст.71 ЖК України. З акту Золотоколодязької сільської ради від 01.08.2019 року вбачається, що відповідачі з 2012 року фактично проживають за адресою [ADDRESS] . Таким чином, у судовому засіданні належними доказами встановлено, що відповідачі з 2012 року не мешкають в спірному будинку, що належить позивачу та добровільно переїхали до іншого будинку і фактично не проживають за адресою позивача майже 7 років. У справі відсутні відомості щодо будь-якої неправомірної поведінки позивача відносно відповідачів, створення з боку позивача перешкод для проживання відповідачів за адресою [ADDRESS] . Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» (ч. 2 пункту 15) вбачається, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11). Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , будучи зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] з 20.07.2006 року та відповідно з 18.07.2014 року, тобто маючи законне право користування вказаним житловим будинком, не проживають там без поважних причин з 2012 року, тобто більш ніж 5 років, тому втратили право користування ним. Доказів, які б свідчили про поважність причин не проживання відповідачів у вказаному будинку суду надано не було. Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідачі втратили право користування жилим приміщенням за вказаною адресою і тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved