Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

Позивач звернувся із вказаним позовом посилаючись на те, що 25.01.2018 він був прийнятий на роботу до відповідача на посаду водія, де пропрацював до 31.03.2018 і був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. При звільненні виплата всіх сум, які належать йому, зроблена не була, письмового повідомлення про нараховані суми його повідомлено не було. Після звільнення на момент подання позовної заяви у відповідача утворилася заборгованість перед позивачем на загальну суму 97325 грн., яка складається із заборгованої заробітної плати в сумі 6842 грн., компенсації за невикористану відпустку на суму 1512, 08 грн., неоплачені лікарняні листки на суму 3421 грн. та просить стягнути середню заробітну плату на несвоєчасно виплачену заробітну плату в розмірі 75604,10 грн.. В судове засідання позивач, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце слухання справи, не з`явився. Представник позивача в судовому засідані позовні вимоги підтримала та уточнила, збільшивши суму стягнення компенсації середнього заробітку за затримку розрахунку по день його фактичного вчинення у розмірі 97325 грн. та пояснила, що позивач працюв у відповідача водієм автомобіля з 25.01.2018 по 31.03.2018 і при розрахунку йому були затримані розрахункові кошти, які складаються із заборгованої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та суму заборгованості по виплаті лікарняних. Згідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпПУ та надати письмове повідомлення про належні до виплати суми, чого зроблено не було. Тому у відповідності до ст.117 КЗпП України відповідач повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Останні виплати позивачу були здійснені 30.05.2018 вже після подання позовної заяви. Просить стягнути з відповідача компенсацію середнього заробітку за затримку розрахунку по день фактичного вчинення, тобто розрахунку. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково та пояснив, що 25.01.2018 позивач був прийнятий на роботу на посаду водія - трудовий договір № ТК-25/01/18 та надано йому для роботи автомобіль ДАФ д.н.з. [NUMBER] на напівпричіп д.н.з. [NUMBER] . 21.03.2018 позивач подав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням і йому було запропоновано за два тижні підготувати наданий йому автомобіль до здачі і в подальшому передати автомобіль відповідальній особі. Позивач відмовився від ремонту автомобіля і пішов на лікарняний, про що був складений акт про відмову від передачі автомобіля. 30.03.2018 позивач надав листок непрацездатності і 31.03.2018 був звільнений з займаной посади на підставі ст.38 КЗпПУ за власним бажанням. 02.04.2018 позивач в бухгалтерії був ознайомлений із розрахунковим листом, але відмовився від його отримання та підпису, а 17.04.23018 надав заяву, в якій вказав 16 цифр карткового рахунку для перерахунку коштів, але не вказав реквізити банку. Згодом до 30.05.2018 належні до виплати кошти позивачеві були виплачені в повному обсязі. Вважає, що представник позивача невірно зробила розрахунок компенсації середнього заробітку, так як виходила із заробітної плати в розмірі 9579 грн., хоча фактично вона складає 7000 грн. і тому сума компенсації є значно меншою - 16662,80 грн., яку згодні виплатити. Заслухавши представників сторін, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. В судовому засіданні встановлено, що 25.01.2018 позивач був прийнятий на роботу на посаду водія до ТОВ «ТСК-ТРЕЙД» - трудовий договір № ТК-25/01/18 та надано йому для роботи автомобіль ДАФ д.н.з. [NUMBER] на напівпричіп д.н.з. [NUMBER] . Встановлено посадовий оклад 7000 грн.. В січні 2018 року позивачем відпрацьовано 4 робочих дні і нараховано 1333,33 грн., до виплати 1073 грн.. В лютому 2018 відпрацьовано 20 робочих днів, нараховано 11900 грн., до виплати 9579 грн.. В березні 2018 року відпрацьовано 13 робочих днів, нараховано 4333,33 грн. та 2012,16 грн. - за роботу у вихідні дні, всього 6345,49 грн.. Також нараховано за перебування на лікарняному - 4250 грн. та компенсацією невикористаної відпустки - 1556,8 грн., всього 12152,37 грн., до виплати 9782 грн.. 21.03.2018 позивач подав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням і йому було запропоновано за два тижні підготувати наданий йому автомобіль до здачі і в подальшому передати автомобіль відповідальній особі. 30.03.2018 позивач надав листок непрацездатності і 31.03.2018 був звільнений з займаной посади на підставі ст.38 КЗпПУ за власним бажанням згідно поданої заяви. Зі слів представника відповідача 02.04.2018 позивач в бухгалтерії був ознайомлений із розрахунковим листом, але відмовився від його отримання та підпису. Згодом належні до виплати кошти позивачеві були виплачені в повному обсязі. Останній платіж був здійснений 30.05.2018. Позивач ставить перед судом вимогу про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 97325 грн.. Представник відповідача вважає, що представник позивача невірно зробила розрахунок компенсації середнього заробітку, так як виходила із заробітної плати в розмірі 9579 грн., хоча фактично вона складає 7000 грн. і тому сума компенсації є значно меншою - 16662,80 грн., яку згодні виплатити. У відповідності до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116цього Кодексу. Згідно до ст.116. КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України визначена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні: «В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору». Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13: «При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випажках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (з наступними змінами і доповненнями). В Постанові Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» зазначено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Враховуючи викладене, суд вважає, що в судовому засіданні знайшла своє підтвердження затримка у виплаті розрахункових коштів позивачу і тому відповідач повинен виплатити тому середній заробіток за час затримки розрахунку за перід з 02 квітня 2018 року по 30 травня 2018 року, тобто за 40 робочих днів. В той же час суд важає, що представником позивача невірно зроблені розрахунки компенсації середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Середній заробіток позивача суд обчислює відповідно до пунктів 2,8 Положення «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» з послідуючими змінами і доповненнями, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, Закону України «Про оплату праці» і виходячи із заробітної плати позивача за лютий-березень 2018 року, що становить 18245 грн. 49 коп. (11190 грн. + 6345,49 грн.). Середньоденна заробітна плата позивача становить 405,45 грн. ( 18245,49 грн. : 45 робочих днів у січні-березні 2018 року). Затримка у виплаті заробітної плати та компенсації при звільненні складає 40 робочих днів (виплачена кінцева сума 30.05.2018) - у квітні 2018 року - 19 робочих днів, у травні 2018 року - 21 день). Таким чином розмір середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, який необхідно стягнути з відповідача на користь позивача становить 16218 грн. ( 405,45 грн. х 40 днів).

Outcome: partial