overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS], посилаючись на те, що відповідач [PERSON] син позивача, та відповідач [PERSON] невістка позивача, не мешкають за вказаною адресою з вересня 2005 року, та існування реєстрації відповідачів порушує її права як співвласника житла, оскільки вона вимушена сплачувати комунальні послуги за мешканців, які фактично не проживають. Позивач в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги, які просила задовольнити, при цьому не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засіданні не зявились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Третя особа [PERSON] та представник третьої особи УДМС України в Херсонській області в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили . Враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення позивача, свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS], а відповідачі зареєстровані за вказаною адресою як її син та невістка. На даний час за вказаною адресою проживає позивач, а відповідачі у вересні 2005 року виїхали з вказаного житла, але до теперішнього часу у добровільному порядку за місцем свого постійного проживання не перереєструвались. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи й відповідачами не спростовуються. Відповідно до вимог ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Ст. 405 ЦК України передбачає визнання члена сімї власника житла таким, що втратив право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік. Таким чином, оцінивши в сукупності досліджені в судовому засіданні докази, суд знаходить необхідним позов задовольнити, оскільки достовірно встановлено, що відповідачі не проживають за вказаною адресою понад один рік, а їх реєстрація за цією адресою порушує права позивача, як співвласника житла.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS], посилаючись на те, що відповідач [PERSON] не мешкає за вказаною адресою з лютого 2011 року та відповідач [PERSON] не мешкає за вказаною адресою з серпня 2009 року, а існування реєстрації відповідачів порушує її права як співвласника житла, оскільки вона змушена сплачувати комунальні послуги за мешканців, які фактично не проживають. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, до суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність, підтримала вимоги позивача за підставами вказаними у позові. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], треті особи [PERSON] і [PERSON] в призначений час в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Представник третьої особи Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області в судове засідання не з'явився, до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є співвласником квартири [ADDRESS], а відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за вказаною адресою як рідна сестра та племінниця позивача. На даний час за вказаною адресою проживає позивач, а відповідач [PERSON] у серпні 2009 року та відповідач [PERSON] у лютому 2011 року виїхали з вказаного житла, але до теперішнього часу у добровільному порядку за місцем свого постійного проживання вони не перереєструвались. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та відповідачами не спростовуються, у зв'язку з чим порушуються права позивача, як співвласника зазначеної квартири. Відповідно до вимог ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Ст. 405 ЦК України передбачає визнання члена сім'ї власника житла таким, що втратив право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Таким чином, оцінивши в сукупності досліджені в судовому засіданні докази, суд знаходить необхідним позов задовольнити в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS], оскільки достовірно встановлено, що відповідачі не проживають за вказаною адресою понад один рік, а їх реєстрація за цією адресою порушує права позивача, як співвласника житла. Що стосується вимог позивача в частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки позивачем не доведено порушення його законних прав відповідачами всупереч вимогам ст.ст. 10, 11 ЦПК України та не надано будь-яких доказів цього.

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати за нею, право власності за набувальною давністю на житловий будинок [ADDRESS] Судом встановлено, що позивач, [PERSON], в 2002 році, почала проживати у житловому будинку [ADDRESS]. З моменту вселення в житловий будинок, позивач безперервно проживала за адресою: [ADDRESS], що підтверджується матеріалами справи. Власник житлового будинку, [PERSON], тривалий час проживає за іншою адресою, при цьому житловим будинком [ADDRESS] користується позивач, утримує його в належному стані, користується присадибною земельною ділянкою, сплачує всі комунальні послуги, проводить як косметичні так і капітальні ремонти. Вказані обставини справи встановлені матеріалами справи. До попереднього судового засідання позивач звернулась до суду з клопотанням про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Стаття 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 1,2 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконністю набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.5 ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно володіє майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність). Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Як встановлено судом, позивач добросовісно проживає в житловому будинку [ADDRESS], з моменту передачі нерухомого майна не допустила легковажності або самонадійності чи необережності по відношенню до можливого завдання шкоди будинку, відкрито володіє нерухомим майном, оскільки звернень державних органів, органів місцевого самоврядування, фізичних та юридичних осіб з приводу незаконного проживання в будинку не отримувала, безперервно володіє нерухомим майном з вищевказаного періоду більше десяти років, тобто без переривання строків його володіння за підстав передбачених законом, а тому вважається такою, що правомірно за набувальною давністю набула право власності на вказане нерухоме майно. Крім того, відповідачем до попереднього судового засідання позов визнано, про що подано до суду відповідну письмову заяву. Суд вважає, що визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому відповідно до ст. 174 ЦПК України, вважає ухвалити рішення у попередньому судовому засіданні по суті позовних вимог.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати за нею, право власності за набувальною давністю на житловий будинок [ADDRESS] Судом встановлено, що позивач, [PERSON], в 2004 році, почала проживати у житловому будинку [ADDRESS]. З моменту вселення в житловий будинок, позивач безперервно проживала за адресою: [ADDRESS], що підтверджується матеріалами справи. Власник житлового будинку, [PERSON], тривалий час проживає за іншою адресою, при цьому житловим будинком [ADDRESS] користується позивач, утримує його в належному стані, користується присадибною земельною ділянкою, сплачує всі комунальні послуги, проводить як косметичні так і капітальні ремонти. Вказані обставини справи встановлені матеріалами справи. До попереднього судового засідання позивач звернулась до суду з клопотанням про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Стаття 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 1,2 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконністю набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.5 ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно володіє майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність). Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Як встановлено судом, позивач добросовісно проживає в житловому будинку [ADDRESS], з моменту передачі нерухомого майна не допустила легковажності або самонадійності чи необережності по відношенню до можливого завдання шкоди будинку, відкрито володіє нерухомим майном, оскільки звернень державних органів, органів місцевого самоврядування, фізичних та юридичних осіб з приводу незаконного проживання в будинку не отримувала, безперервно володіє нерухомим майном з вищевказаного періоду більше десяти років, тобто без переривання строків його володіння за підстав передбачених законом, а тому вважається такою, що правомірно за набувальною давністю набула право власності на вказане нерухоме майно. Крім того, відповідачем до попереднього судового засідання позов визнано, про що подано до суду відповідну письмову заяву. Суд вважає, що визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому відповідно до ст. 174 ЦПК України, вважає ухвалити рішення у попередньому судовому засіданні по суті позовних вимог.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить визначити їй додатковий строк для прийняття спадщини після померлої [INFO], [PERSON]. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 24.03.2011 року встановлено, що [INFO] померла бабуся позивачки - [PERSON]. Позивачка є спадкоємцем по заповіту на житловий будинок з господарськими будівлями що розташований в [ADDRESS]. В серпні 2011 року позивачка звернулась до нотаріальної контори з приводу отримання спадщини але їй було відмовлено в зв'язку з тим, що вона пропустила строк звернення. Позивач в судове засідання з'явилась, на позові наполягала. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, був двічі сповіщений про місце, час, та дату слухання справи. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 24.03.2011 року встановлено, що [INFO] померла бабуся позивачки - [PERSON]. В серпні 2011 року позивачка звернулась до нотаріальної контори з приводу отримання спадщини але їй було відмовлено в зв'язку з тим, що вона пропустила строк звернення. Позивачка посилається на свою юридичну необізнаність як на причину пропуску строку звернення з заявою про прийняття спадщини. Суд дійшов висновку, що позивачка не надала переконливих доводів поважності пропуску строку звернення з заявою про прийняття спадщини. Після рішення Біляївського районного суду Одеської області від 24.03.2011 року, та отримавши відмову нотаріальної контори про неможливість прийняття нею спадщини від 09 вересня 2011 року, позивачка з неповажних та незрозумілих причин до 2013 року не зверталась до суду, хоча в листі нотаріальної контори вже чітко було вказано про неможливість прийняття спадщини з підстав пропуску строку. Посилання на юридичну необізнаність суд не приймає до уваги. Усі вищевказані обставини, дають суду підставу вважати, що строк прийняття спадщини позивачкою пропущений не з поважних причин.

Outcome: dismissed
Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить надати дозвіл на виготовлення всіх необхідних документів для виїзду за межі України без згоди батька та надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька їх неповнолітньої доньки - [PERSON] [INFO] народження, у її супроводі, посилаючись на те, що у РФ маються їх родичи та має можливість вивезти доньку за межі України на відпочинок, але через ухилення батька у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон дитина позбавлена можливості бачитись з родичами та оздоровлюватись за межами України. Позивачка та представник третьої особи надали заяви про розгляд справи без їх участі. Відповідач в призначений час в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до ст.. 74 ч.9 ЦПК, про причини неявки суд не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітньої доньки [PERSON] [INFO] народження, яка є громадянкою України. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Частиною 2 статті 150 СК України закріплено обов'язок батьків щодо піклування про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до п.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документу на дитину проводиться на підставі нотаріально посвідченого клопотання батьків. При відсутності згоди одного з батьків на виїзд неповнолітнього громадянина за межі України, може бути надано дозвіл на підставі рішення суду. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у 2015 році надавав дозвіл позивачу на подорожі дитини [PERSON] у супроводі її матері до РФ, термін якого сплив, неповнолітня донька на даний час проживає разом з позивачем в Україні. Таким чином, оцінивши в сукупності досліджені в судовому засіданні докази в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про надання дозволу на оформлення документів для виїзду за межі України без згоди відповідача-батька та надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини без його згоди є обґрунтованими та в силу п.3 ч.3 ст.313 ЦК України підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки виїзд неповнолітньої доньки, за межі України відповідає інтересам дитини, сприяє її розвитку та оздоровленню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить надати дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди батька їх малолітнього сина - [PERSON], [INFO], у її супроводі, посилаючись на те, що, через ухилення батька у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон дитина позбавлена можливості покращувати своє здоровя, духовно та морально розвиватись, розширювати світогляд. Просить суд надати [PERSON] дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO], за кордон без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON], до повноліття дитини. В судовому засіданні позивач та її представник підтримала вимоги позивача за підставами вказаними у позові. Представник відповідача в судовому засідання позов визнав, не заперечує проти його задоволення. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про народження серії 1-КГ № 160907, [PERSON] та [PERSON], мають дитину [PERSON], [INFO]. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Частиною 2 статті 150 СК України закріплено обов'язок батьків щодо піклування про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до п.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документу на дитину проводиться на підставі нотаріально посвідченого клопотання батьків. При відсутності згоди одного з батьків на виїзд неповнолітнього громадянина за межі України, може бути надано дозвіл на підставі рішення суду. Як вбачається з пояснень позивача та матеріалів справи, відповідач не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон, свою відмову нічим не мотивує. Таким чином, оцінивши в сукупності досліджені в судовому засіданні докази в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди батька є обґрунтованими та в силу п.3 ч.3 ст.313 ЦК України підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки виїзд малолітньої [PERSON], [INFO], за межі України відповідає інтересам дитини, сприяє її розвитку та оздоровленню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить надати дозвіл на виїзд їх малолітнього сина - [PERSON], [INFO], до Іспанії у період з 01.06.2014 року по 01.09.2014 року у її супроводі без згоди батька, посилаючись на те, що після розірвання шлюбу [PERSON] виїхав з України, його місце проживання їй не відоме, у зв'язку з чим вона не може отримати дозвіл батька на виїзд їх малолітнього сина за межі України. В судовому засіданні позивач та її представник уточнили позовні вимоги позивача та за підставами вказаними у позові, остаточно просили надати дозвіл на виїзд за межі України до Іспанії з 01.07.2014 року по 01.09.2014 року малолітньої дитини [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON]. Відповідач в призначений час в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи, що представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних доказів. Представник третьої особи виконавчого комітету Суворовської районної у м.Херсоні ради в судовому засіданні просила вимоги позивача задовольнити. Представник третьої особи Управління державної міграційної служби у Херсонській області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі та мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO], та у квітні 2014 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] у зв'язку з чим змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]». Як вбачається з пояснень позивача, після розірвання шлюбу з [PERSON] відповідач виїхав за межі України, малолітній син [PERSON] проживає разом з нею, відповідач матеріальної допомоги на його утримання не надає та не приймає участі у його вихованні, оскільки місце проживання [PERSON] їй не відоме, позивач не може отримати дозвіл батька на виїзд їх малолітньої дитини у її супроводі за межі України у туристичну подорож до Іспанії. Відповідно до п.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документу на дитину проводиться на підставі нотаріально посвідченого клопотання батьків. При відсутності згоди одного з батьків на виїзд неповнолітнього громадянина за межі України, може бути надано дозвіл на підставі рішення суду. Таким чином, оцінивши в сукупності досліджені в судовому засіданні докази в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та в силу п.3 ч.3 ст. 313 ЦК України підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки виїзд малолітнього [PERSON], [INFO], за межі України у супроводі його матері - [PERSON] у туристичну подорож до Іспанії з 01.07.2014 року по 01.09.2014 року за відсутності згоди і супроводу батька - [PERSON] відповідає інтересам дитини.

Outcome: approved