Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про розподіл спільного майна подружжя. Просить в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири в [ADDRESS], за чоловіком - 1/2 частину квартири в [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог вказує, що з 15.11.1980 року по 06.07.2010 року вони перебували з відповідачем у шлюбі і в період шлюбу ними отримано кооперативну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У 2001 році право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, зазначив, що кошти, які відповідач вніс у вигляді паю для отримання спірної квартири, він отримав від підприємства на якому працював, а також від своєї матері та тітки, тому квартира була придбана за його особисті кошти і є особистою власністю. Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідків та дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 15.11.1980 року по 06.07.2010 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб від 25.07.2017 року за №00018421934. Відповідно до наданих представником позивача пояснень, у 1992 року на склад осіб: чоловік [PERSON], дружина [PERSON], син [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO], відповідач отримав кооперативну квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Дана квартира є трьохкімнатною, має загальну площу 90 кв.м., житлову 70 кв. м. Згідно довідки № 1751 від 25.07.2017 року виданої Комунальним підприємством Південне бюро технічної інвентаризації, у 2001 році право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем. Представник відповідача в своїх поясненнях посилається на те, що спірна квартира є його особистою приватною власністю, оскільки вона придбана за його власні кошти. Свідок [PERSON] в судовому засіданні адала покази, що являється матір'ю відповідача та давала кошти подружжю як допомогу на квартиру. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала покази, що являється тіткою відповідача, у 1992 році давала племіннику кошти як дарунок на квартиру. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала покази, що працювала разом з відповідачем в кінці 80-х на початку 90-х років. Від підприємства вони отримали квартири в одному будинку. Перший внесок за квартири за них сплатила їх організація в розмірі 9000 карбованців. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 01.01.2004 року. Судом встановлено, що спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи необхідно застосовувати положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до ст. 22 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. В п.п. «а» п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» від 18.09.1987 року №9 роз'яснено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватися ст. 146 ЖК України, ст. 15 Закону «Про власність», п. 43 Примірного статуту ЖБК і законодавством про шлюб та сім'ю (ст. ст. 22, 24, 28, 29 КпШС України), враховуючи таке: пай, внесений подружжям у ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону України «Про власність» (чинного у 1992 році) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. В силу ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб і сімю та ст. 16 Закону України «Про власність» (чинних у 1992 році) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Роздільним майном подружжя визнається лише майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, а також речі індивідуального користування (ст. 24 Кодексу про шлюб і сімю (чинного на момент придбання у власність спірної квартири). Крім того, згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Статтею 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, суд вважає, що оскільки пай за кооперативну квартиру виплачувався в період шлюбу, квартира є спільною сумісною власністю подружжя і належить їм на праві спільної сумісної власності. Доводи відповідача та покази світків не підтвердили того факту, що відповідач вносив свої особисті кошти за спірну квартиру. Отже, відповідачем по справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що частина пайових внесків за квартиру була сплачена за рахунок його особистих коштів. З огляду на викладене та оскільки спірна квартира придбана під час шлюбу, домовленості між сторонами щодо її поділу не досягнуто, враховуючи принцип рівності часток у праві спільної сумісної власності, суд вважає обґрунтованими вимоги про поділ спільного майна подружжя та вважає за необхідне визнати за сторонами в порядку поділу спільного сумісного майна по 1/2 частці вказаної квартири. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору на користь позивача.

Outcome: approved