Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-09 00:00:00

Позивач звернувся з позовом про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя , зазначаючи, що він з 30 серпня 2014 року по 6 листопада 2018 року перебував у шлюбі з відповідачкою [PERSON] . Під час шлюбу сторони набули спільне майно , зокрема, банківській вклад , який був відкритий у 2017 році на ім`я відповідачки в АТ КБ «ПриватБанк» за рахунок спільних коштів. Позивач вважає, що у 2017 році відповідачка уклала з АТ КБ «Приватбанк» договір банківського вкладу та розмістила на рахунку спільні кошти в сумі 1000 доларів США, отримуючи відсотки за розміщення вкладу. Позивач, посилаючись на норми ст.ст. 69,70 СК України, просить визнати спільною сумісною власністю сторін грошові кошти в сумі 1000 доларів США, розміщені на депозитному рахунку у АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я [PERSON] ,та визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного вкладу, стягнувши з [PERSON] на користь позивача 500 доларів США. Ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області відкрито провадження за вказаним позовом за правилами загального позовного провадження. ( а.с.9) У підготовчому судовому засіданні ухвалою Олександрівського районного суд від 23 травня 2019 року була задоволена заява позивача про витребування доказів по справі щодо даних про договір банківського вкладу, укладеному між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] ( а.с.26). 8 липня 2019 року у підготовчому судовому засіданні позивач звернувся із заявою про зміну предмету та підстав позову, надавши змінену позовну заяву до відповідача [PERSON] . Позивач просить визнати спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти в сумі 1954,04 долари США на банківському рахунку відповідачки за № [NUMBER] у ПАТ КБ «Приватбанк» та визнати право власності на Ѕ частину грошових коштів на вказаному рахунку, стягнувши з [PERSON] на користь позивача 977,02 доларів США та судові витрати ( а.с 47-48). 24 липня 2019 року відповідачка надала відзив на змінену позовну заяву, вказавши, що позовні вимоги вона не визнає з таких підстав. Шлюбні відносини між сторонами припинено 15 грудня 2018 року - з часу набрання законної силі рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 6 листопада 2018 року про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до виписки з договору по депозитному вкладу ПАТ КБ «ПриватБанк» , 26 липня 2018 року відповідачка отримала кошти в сумі 1954,04 долари США, та залишок складає 0,01 долари США. Оскільки відповідачка зняла кошти з рахунку під час шлюбу, поділу підлягає лише те майно, що існувало на час розірвання шлюбу, отже, відсутній предмет позову(а.с.58-59). 15 серпня 2019 року позивач надав відповідь на відзив, спростовуючи доводи відповідачки щодо поділу майна, наявного на час розірвання шлюбу, вважаючи, що поділу підлягає грошовий вклад, наявний на час фактичного припинення шлюбних стосунків подружжям 10 липня 2018 року ( а.с. 73). В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, пояснивши, що під час проживання з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, остання, за погодженням із позивачем, відкрила депозитний рахунок у банку, який поповнювала за рахунок одержаної нею заробітної плати. Позивач пояснив, що відповідачка працювала в банку, краще розумілася у запропонованих послугах та вмовила його відкрити валютний рахунок, який вона буде поповнювати за рахунок отриманої нею зарплати, а жити вони будуть за рахунок зарплати, отриманої позивачем. Довіряючи дружині, позивач не перевіряв кошти на рахунку, тому точно не знав яка сума на рахунку та не знав про те, що відповідачка зняла кошти та використала їх на власний розсуд напередодні розлучення. Представник позивача вважає, що грошові кошти у валюті на рахунку відповідачки в розмірі 1954,04 долари США, які вона зняла 26 липня 2018 року є спільною власністю подружжя . Представник зазначив, що сторони розірвали шлюб 15 грудня 2018 року, але фактично шлюбні відносини позивача з відповідачкою припинилися 10 липня 2018 року. На вказану дату подружжя перестали вести спільне господарство, відповідачка виїхала з квартири батьків позивача в м. Краматорську, де вони спільно проживали, а позивач виїхав до своїх батьків в Олександрівський район Донецької області. 13 липня 2018 року сторони зустрілися під час подання спільної заяви до Олександрівського районного відділу РАЦСу, як подружжя, що не мають спільних дітей. 15 липня 2018 року матір`ю позивача було ініційоване кримінальне провадження, за заявою про вчинення відповідачкою крадіжки побутової техніки з квартири, яку [PERSON] звільнила через припинення спільного проживання з чоловіком . Отже, станом на 26 липня 2019 року, сторони припинили спільне проживання, а відповідачка, знявши кошти зі спірного рахунку, розпорядилась спільним майном подружжя на власний розсуд. Відповідачка позов\~не визнала\~повністю,\~пояснюючи,\~що кошти\~на рахунку,\~який \~оспорив позивач,\~є її\~власністю,\~бо депозитні\~вклади відбувались\~за рахунок\~її зарплати\~та \~частково за\~рахунок коштів,\~ отриманих\~ нею\~ від\~ своїх\~батьків .\~Крім того,\~вона \~ після\~зняття грошей зустрілася з чоловіком у спільних знайомих та з власної ініціативи віддала чоловікові половину коштів, знятих з рахунку, бо хотіла уникнути конфлікту. Представник відповідачки вважає, що позов не підлягає задоволенню, бо сторони розірвали шлюб 15 грудня 2018 року, отже, шлюбні відносини припинилися з часу розірвання шлюбу. Під час шлюбу, 26 липня 2018 року, відповідачка отримала кошти за договором в сумі 1954,04 долари США. Сума, що залишилась на рахунку на час звернення позивача з позовом про поділ майна складає 0,01 долари США. Оскільки гроші з рахунку відповідачка зняла під час шлюбу , вважається, що вони витрачені за погодженням із чоловіком. Поділу підлягає майно, наявне на час розірвання шлюбу, отже, не існує предмету позову, тому позов не може бути задоволений. Вирішуючи спір, суд виходив з такого. В судовому засіданні встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 30 серпня 2014 року. Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 6 листопада 2018 року , яке набрало законної сили 15 грудня 2018 року шлюб було розірвано. Відповідно до ст. 60 СК України,\~ майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~належить дружині\~та чоловікові\~на праві\~спільної сумісної\~власності незалежно\~від того,\~що один\~з них\~не мав\~з поважної\~причини (навчання,\~ведення домашнього\~господарства,\~догляд за\~дітьми,\~хвороба тощо)\~самостійного заробітку\~(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж\~положення містить\~і\~ ч. 3 ст. 368 ЦК України, за якою\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до ст.. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Частиною першою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.. Зазначені норми\~закону\~свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова\~позиція викладена\~у постанові\~Великої Палати\~ Верховного\~Суду від\~21\~листопада \~2018\~року у\~справі \~№\~372/504/17. Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі відповідачка уклала депозитний договір № SAMDNWFD0071806766700 від 26 грудня 2017 року, що підтверджено довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» та випискою з рахунку ( а.с 63,64). Під час відкриття рахунку відповідачка внесла 700 доларів США. Надалі відбулось нарахування відсотків по вкладу та поповнення депозиту шляхом зарахування таких сум: -14 лютого 2018 року 200 доларів США, -12 березня 2018 року 100 доларів США, -6 квітня 2018 року 100 доларів США, -16 травня 2018 року 100 доларів США, -22 травня 2018 року 100 доларів США, -29 травня 2018 року 100 доларів США, -2 липня 2018 року 400 доларів США, -4 липня 2018 року 150 доларів США . 26 липня 2018 року здійснена виплата по договору в розмірі 1954,04 долари США та зарахування відсотків по вкладу в розмірі 0,01 долари США. ( а.с. 64). Відповідно до роз`яснень п. п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. В судовому\~засіданні позивач\~зазначив,\~що гроші\~на депозит\~були внесені\~відповідачкою за\~рахунок отриманої\~нею заробітної\~плати.\~Відповідачка ж\~пояснила,\~що вклади\~на депозит\~складалися частково\~ із\~ її зарплати та коштів, отриманих нею від своїх батьків, а відтак, вклад є її особистою власністю. Однак, такий висновок відповідачки не відповідає нормам ст. 61 СК України, за якою заробітна плата є об`єктом спільної власності подружжя. З урахуванням того, що відкриття вкладу та його поповнення відбувалось під час шлюбу сторін по справі, грошові кошти на вкладі є спільною сумісною власністю подружжя. Так, у пункті 21 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що у випадках поділу грошових сум (вкладів), внесених у банківські (фінансові) установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя, ці вклади, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім`я з подружжя вони внесені, відповідно до статті 61 СК України ,є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Такий висновок відповідає презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, в той час як відповідачкою не було доведене зворотнє. Так, в судовому засіданні, заявляючи, що вказані кошти частково були надані особисто їй батьками , відповідачка не надала жодного доказу на користь такого твердження. Крім того, вона спростувала припущення свідків [PERSON] та [PERSON] щодо можливого внесення на депозитний рахунок коштів, отриманих відповідачкою від продажу подружжям автомобіля та поділених між собою. Відтак,\~суд вважає\~встановленим,\~що вказаний\~вклад є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вирішуючи спір\~щодо поділу\~грошового вкладу\~,\~суд вважає,\~що твердження\~ представника\~позивачки щодо\~поділу \~ грошового\~вкладу,\~наявного на\~рахунку \~на \~час розірвання\~шлюбу,\~не відповідає\~вимогам \~вищезазначеного \~ п.\~23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року , що поділу підлягає майно, наявне на час припинення спільного ведення господарства. Сторони по справі не заперечували , що 10 липня 2018 року відповідачка виїхала з квартири по [ADDRESS] , де подружжя спільно проживали. Цій обставині передував від`їзд позивача до батьків. 13 липня 2018 року подружжя спільно подали заяву до відділу РАЦСу про розірвання шлюбу ( а.с. 49) і на той час, позивач тимчасово проживав у батьків в Олександрівському районі Донецької області . Крім того, обставини припинення спільного проживання на той час підтверджені також заявою матері позивача - [PERSON] до поліції від 15 липня 2018 року щодо незаконних дій відповідачки щодо її особистого майна ( а.с.50). В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що станом на 10 липня 2018 року сторони разом не проживали та в подальшому відносин не поновлювали, спільного господарства не вели. Отже, станом на 26 липня 2018 року, сторони по справі припинили спільне проживання, а відтак,відповідачка розпорядилась спільним майном у виді грошового вкладу не в інтересах сім`ї, а на власну користь. Відтак, позивач має право на 1/2 частину у вказаному депозитному вкладі на час зняття коштів з рахунку. Суд приймає до уваги, що відповідачка та її представник, даючи пояснення щодо часу припинення спільного ведення господарства, наполягають на більш пізньому припиненні цих відносин , отже, не спростовують, що вклади в липні 2018 року були здійснені під час фактичного спільного проживання подружжя. Суд критично відноситься до пояснень відповідачки про те, що 26 липня 2018 року сторони фактично продовжували спільне проживання та ведення господарства з огляду на вищенаведені докази та вважає, що пояснення відповідачки щодо продовження зустрічей з чоловіком після звернення до РАЦСу таємно від батьків позивача, оскільки ще мали намір відновити свої відносини, не є доказом спільного ведення господарства, бо відповідачка не заперечувала, що позивач фактично проживав у батьків. Також суд не може взяти до уваги посилання відповідачки стосовно добровільної сплати нею 1/2 частини вкладу, тобто , майже 1000 доларів США відповідачеві під час однієї із спільних зустрічей , бо вказана обставина не підтверджена жодним із доказів, є суперечливою з огляду на дані відповідачкою пояснення по справі та не відповідає логічному розвитку подій. Представник відповідачки, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, заявив, що вимога позивача про стягнення частини у спільному майні в іноземній валюті не відповідає діючому законодавству в Україні. Вирішуючи спір в цій частині, суд виходив з такого. Відповідно до статті 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Законом України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до пункту 10.20. Постанови НБУ від 12 листопада 2003 року № 492 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», з вкладного (депозитного) рахунку фізичної особи-резидента в іноземній валюті за розпорядженням вкладника або за його дорученням кошти повертаються шляхом виплати готівкою; перерахування на власний поточний або власний вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті. Отже, з урахуванням того, що відповідачка отримала вклад саме в доларах США, що відповідає умовам договору банківського вкладу і випискою по ньому ( а.с.90,100 ) вказані кошти є спільним майном подружжя, а тому підлягають поділу у виді іноземної валюти. З огляду на викладене , позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, \~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,у\~разі задоволення\~позову покладаються на відповідача. Відповідно до ч.1 ст.246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Під час\~судового засідання\~представник позивача\~до закінчення\~судових дебатів\~заявив,що\~не має\~можливості вчасно\~подати докази,які\~підтверджують сплату\~понесених \~позивачем [PERSON] \~судових витрат . За ч.2 ст.246 ЦПК України, для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Outcome: approved