Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому вказує, що 29 липня 1995 року вона вступила в зареєстрований шлюб з відповідачем [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про шлюбу. Під час спільного проживання з [PERSON], ними спільно було придбано житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, який розташовано за адресою: [ADDRESS], відповідно до договору купівлі-продажу від 09 липня 2001 року який вчинено між [PERSON] та [PERSON] та посвідчено на Пологівський товарній біржі «Агропром-Інвест». Вказаний житловий будинок зареєстровано за відповідачем по справі [PERSON]. Згідно договору купівлі-продажу було придбано: · житловий будинок, житловою площею 12,9 кв.м., згідно техдокументації позначений літерою «А»; · сарай, згідно техдокументації позначений літерою «Д»; · сарай, згідно техдокументації позначений літерою «Б»; · літня кухня, згідно техдокументації позначений літерою «В»; · літня кухня , згідно техдокументації позначений літерою «Г»; · вбиральня, згідно техдокументації позначений літерою «У»; · огорожа, згідно техдокументації позначений №1 Позивач вказує, що має право на ? частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, оскільки він придбаний у власність під час спільного проживання і в свою чергу є спільною сумісною власністю. Також вказує, що відповідач не бажає переоформити частку належного позивачу майна, пояснюючи це тим, що позивач не має на це права, бо все придбано виключно на його кошти. Ігнорує право власності позивача на дане майно, за взаємною згодою сторони не можуть ним розпорядитись. Одночасно з вирішенням питання щодо визнання права власності на ? частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, позивач також просить вирішити питання щодо визнання договору купівлі-продажу житлового будинку від 09.09.2001 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] дійсним. Вважає, що даний договір купівлі-продажу є дійсним, так як було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору. Майном позивач та відповідач користуються з моменту укладення договору. Гроші по договору сплачено вчасно та в повному обсязі. Позивач просить визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку, та стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні позивачка [PERSON] на позовних вимогах наполягала, просила позов задовольнити з вищевикладених підстав, її представник адвокат Усенко Ю.Д. позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав в повному обсязі, проти задоволення позову заперечував, пояснив, що купував кухню розміром 12.9 кв.м., яку потім розібрав, на даний час будує будинок, будівництво ще не закінчене, правовстановлюючих документів у нього не має, в БТІ та нотаріальну контору він не звертався. Вислухавши позивачку, її представника, їх доводи, відповідача, розглянувши матеріали справи у їх сукупності та надавши аналіз матеріалам справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 09 липня 2001 року який вчинено між [PERSON] та [PERSON], було придбано житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, який розташовано за адресою: [ADDRESS].. Даний договір на підставі ст.15 ЗУ «Про товарну біржу» зареєстровано на Пологівській товарній біржі «Агропром-Інвест» та зроблено запис у Журналі реєстрації біржових угод №ЧН-50. Згідно умов договору, [PERSON] придбав за 1000 (одну тисячу) гривень: житловий будинок, житловою площею 12,9 кв.м., згідно техдокументації позначений літерою «А»; сарай, згідно техдокументації позначений літерою «Д»; сарай, згідно техдокументації позначений літерою «Б»; літню кухню, згідно техдокументації позначену літерою «В»; літню кухню, згідно техдокументації позначену літерою «Г»; вбиральню, згідно техдокументації позначену літерою «У»; огорожу, згідно техдокументації позначену №1. Згідно довідки Чернігівської селищної Запорізької області №1579 від 24.03.2015 р. (а.с.17) [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS]., також в даній довідці в графі №1 вказано: колишній чоловік - [PERSON]. Згідно укладеного біржового договору купівлі-продажу від 09.07.2001, право власності на об'єкт у Покупця за чинним договором виникає у відповідності з чинним законодавством (а.с.16). Як вбачається з наданих суду документів, [PERSON] на виконання біржового договору купівлі-продажу було передано майно: житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами вартістю 1000,00 грн., який розташований за адресою: [ADDRESS]. На підставі ч.4 ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону 1956-ХІІ товарна біржа є організацією, що об'єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов'язаних із ним торгівельних операцій. Статтею 2 Закону 1956-ХІІ встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічного проведення біржових торгів. Отже, товарна біржа це оптовий, регулярно діючий ринок, де відбувається торгівля сировиною, матеріалами, іншими товарами, допущеними до обігу на біржі, створений для зручності здійснення комерційної діяльності юридичними і фізичними особами, які, в свою чергу, повинні бути обов'язково зареєстрованими відповідною біржею як її учасники. На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених ст. 15 Закону 1956-ХІІ (в редакції на час виникнення спірних відносин), згідно з якою угода вважається укладеною на біржі: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В силу ч. 1 ст. 42 ЦК України (в редакції Закону 1963 року), чинному на час укладення відповідачем на біржі договору купівлі-продажу нерухомого майна, угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Згідно з ч. 1 ст. 47 ЦК України (в редакції Закону 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Частиною 1 статті 227 ЦК України (в редакції Закону 1963 року) встановлено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»(із змінами, внесеними постановою Пленуму від 25 грудня 1992 року № 13), з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Таким чином, угоди щодо придбання на біржових торгах об'єктів нерухомого майна, якщо хоча б однією з сторін є громадянин, підлягали нотаріальному посвідченню. У випадку недодержання нотаріальної форми договору купівлі-продажу нерухомого майна така угода є недійсною і право власності у покупця на жилий будинок чи квартиру не виникає. У відповідності до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про нотаріат»від 2 вересня 1993 року № 3425-ХІІ (далі Закон 3425-ХІІ) нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. У пункті 1 частини 1 статті 34 Закону 3425-ХІІ визначено, що нотаріуси посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності тощо). Частиною 1 статті 55 Закону № 3425-ХІІ встановлено, що угоди про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється. Закон України «Про товарну біржу»від 10.12.1991 р. є спеціальним відносно визначених правових умов створення і діяльності товарних бірж на території України і загальним відносно правил укладення господарських договорів. З останнього питання спеціальними є норми, закріплені в Цивільному кодексі. Договори, зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених, а лише підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. До нотаріально посвідчених документів, прирівнюються документи, складені згідно вимогам ст. 40 Закону України «Про нотаріат», який є вичерпним і не підлягає розширювальному тлумаченню. Таким чином, договори щодо придбання на біржових торгах об'єктів нерухомого майна підлягають оформленню у письмовій формі і підлягають нотаріальному посвідченню. У разі недотримання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним, тобто такий, що не має юридичної сили і не спричиняє за собою ніяких правових наслідків. Зокрема, судом також встановлено, що продавець та покупець навіть не намагалися звертатися до нотаріальної контори, оскільки вважали, що це не є необхідним. Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Обов'язковість державної реєстрації права власності на нерухоме майно встановлено також пунктом 1 частини 1 ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року. Таким чином, підстав для визнання зазначеної угоди дійсною за правилами статті 655 Цивільного кодексу України(в редакції 2004року) при розгляді справи не встановлено, а тому і підстав для визнання за позивачкою право власності на нерухоме майно у суду немає, оскільки ці вимоги є похідними. Також суд не бере до уваги посилання позивача на статті 325, 328, 334, 392 ЦК України в поточній редакції, оскільки на момент укладання угоди діяли норми ЦК України в редакції 1963 року. Враховуючи зазначене, суд дійшов до висновку щодо відсутності правових підстав для визнання дійсним договору купівлі - продажу у судовому порядку, оскільки придбання на біржових торгах, об'єктів нерухомого майна вимагають оформлення в нотаріальній формі. З урахуванням зазначеного, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку від 09.07.2001 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] дійсним, слід відмовити. Також враховуючи, що відмовлено у визнанні договору купівлі-продажу дійсним, то слід відмовити і у вимозі про визнання за [PERSON] в об'єкті права спільної сумісної власності подружжя права власності на ? частину житлового будинку з відповідною частиною господарських споруд, так як право власності на дане нерухоме майно не встановлене. На підставі ЗУ «Про товарну біржу», ЗУ «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень», Закону України «Про нотаріат», ППВСУ від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», ст.ст.42, 47, 227 ЦК України (1963) та

Outcome: dismissed