Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом до відповідача та просила розірвати шлюб. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що з 2001 року вона проживала однією сімєю з відповідачем без реєстрації шлюбу, а 01.07.2006 року уклала шлюб з відповідачем. Від шлюбу сторін народилась донька [PERSON], [INFO]. Причиною припинення шлюбних відносин та спільного господарства, початку окремого проживання, стали різні погляди на сімейні цінності, виховання її дитини від першого шлюбу Єгора, [INFO], що призводило до постійних конфліктів та сварок, внаслідок чого нею втрачено почуття любові та поваги до чоловіка. В жовтні 2016 року, підчас чергового конфлікту, який виник з приводу її сина [PERSON], відповідач застосував до неї фізичну силу та зламав палець, через що вона вирішила проживати окремо. Вважає, що примирення між ними неможливо, після розірвання шлюбу спільна дитина [PERSON], буде проживати разом з нею. Спір про поділ майна існує та вирішується в іншому провадженні. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Пояснила, що сторони по справі перебувають у другому шлюбі для кожного з них, та відповідач, розриваючи шлюб уперше, зазначив, що не проживав з дружиною з 1999 року, тому його доводи, стосовно початку спільного проживання з [PERSON] з 2006 року не відповідають дійсності. Відповідач в судове засідання не зявився, надав до канцелярії суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Разом з цим, надав до канцелярії суду заперечення проти доводів позову [PERSON], де зазначив, що позивач [PERSON] вводить суд в оману, посилаючись на спільне проживання з ним однією сімєю з 2001 року, оскільки остання до 29.09.2003 року перебувала в іншому зареєстрованому шлюбі, від якого народився її син [PERSON], та фактично проживала зі своїм чоловіком. В свою чергу, сам відповідач до квітня 2006 року мешкав з дружиною та донькою від першого шлюбу. Вважає, що не можна вважати їх стосунки настільки конфліктними, оскільки після семи років подружнього життя, позивач таки прийняла рішення про народження від нього дитини, що не могло бути можливим у випадку існування викладених позивачем обставин непорозуміння. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідач [PERSON] до 14.04.2006 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії І-КИ №033496. В свою чергу, позивач [PERSON] до 29.09.2003 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії І-КИ №272323. 01.07.2006 року сторони по справі зареєстрували шлюб у Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області за актовим записом 498. Від шлюбу сторін 17.03.2013 року народилась [PERSON], про що свідчить свідоцтво серії І-КИ №447043. Спільне життя у подружжя не склалося, причиною припинення шлюбних відносин стали втрата почуття поваги, взаєморозуміння та любові. У подружжя виявилися різні погляди на сімейні відносини та обов'язки, на ведення господарства та виховання дітей. Шлюбні відносини остаточно припинені з жовтня 2016 року, подальше їх збереження неможливе, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведеться, дитина проживає разом з матірю. Суд вважає, що подальше спільне життя сторін та збереження шлюбу суперечить їх інтересам, тому що сторони подружні відносини припинили й спільного господарства не ведуть, даний факт має істотне значення. Примирення між сторонами неможливе. Спір з приводу розподілу спільного майна вирішується в іншому судовому провадженні. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам ст. 215 ЦПК. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім'ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС. Згідно п.20 цієї Постанови, при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. За таких обставин, враховуючи, що у суду відсутній обовязок встановлення факту початку постійного проживання однією сімєю сторін до укладення шлюбу, та приймаючи до уваги, що даний факт має значення виключно для поділу майна подружжя та може бути встановлений в окремому провадженні, суд не приймає до уваги посилання позивача та її представника, а також письмові пояснення відповідача з цього приводу. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України шлюб розривається, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Таким чином, в ході розгляду справи, судом була перевірена наявність відповідних підстав для розірвання шлюбу і суд переконався у дійсному волевиявленні сторін. Також судом враховується той факт, що один із членів сім`ї (чоловік чи жінка) або обоє мають право звернутися із заявою в суд про розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України) й це право підлягає судовому захисту. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, та примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із положеннями ст. 18 ч. 2 п. 3, ст.ст. 51, 56 ч. 3, ст.110 ч. 1 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Враховуючи викладене та задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. На підставі вище викладеного, суд вважає, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та вважає за можливе розірвати шлюб між сторонами. Відповідно до ст.88 ЦПК України судовий збір слід покласти на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved