Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-03 00:00:00

Позивач звернувшись до суду 13.01.2014 року, просить суд визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS], укладений 30.10.2013 року між [PERSON] та [PERSON], скасувавши у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності на частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на ім'я [PERSON]. На обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що на праві приватної власності йому належить 61/100 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS], інші 39/100 частин належало [PERSON], який помер у 2011 році. 15.10.2012 року Шевченківським районним судом розглянута справа за позовом спадкоємців [PERSON] які вирішували спір між собою щодо спадку. У справі за позовом [PERSON] до [PERSON] затверджена мирова угода за якою суд визнав право власності на ? частин спірного житлового будинку за [PERSON] спадкоємицею за заповітом. Додатковим рішенням від 22.11.2012 року суд уточнив долю, яка визнана за [PERSON] з ? на 39/100 у тому числі на самовільно збудовані житлову прибудову літ. а розміром 3,0 м.кв. та сарай літ. Ж розміром 3,42Х2,22 кв.м. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 13.11.2013 року зазначені рішення були скасовані. 30.10.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування 39/100 частин спірного будинку. Позивач зазначає, що договір дарування порушує його право, оскільки [PERSON] набула право власності на спірне майно незаконно за рішенням яке скасоване та за договором дарування до [PERSON] безпідставно перейшло право власності на належну позивачеві частку спірного будинку. В судовому засіданні представники позивача - його дружина [PERSON] та адвокат [PERSON] наполягали на задоволенні позову, при цьому зазначили, що [PERSON] є спадкоємицею померлого [PERSON], якому за життя належало 39/100 частин спірного будинку. Земельна ділянка була у спільному користуванні, порядок користування земельною ділянкою склався за спільною домовленістю із [PERSON] За життя [PERSON] самочинно побудував прибудову літ. а розміром 3,0 м.кв. та сарай літ. Ж розміром 3,42Х2,22 кв.м., які створювали певні незручності родині [PERSON] у користуванні земельною ділянкою, але вони мирилися із ними, оскільки між співвласниками були добросусідські відносини, крім того, [PERSON] обіцяв розпорядитися своєю часткою будинку на користь родини позивача. Проте, як з'ясувалося після його смерті, розпорядився [PERSON] на користь інших спадкоємців, склавши заповіт на користь [PERSON] Представники позивача зазначають, що оспорюваний договір дарування порушує їх права тим, що [PERSON] незаконна власниця частини будинку, вважають законною власницею [PERSON], із якою вони можуть вести переговори щодо користування земельною ділянкою, або викупити належну їй частину будинку. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заявила у судовому засіданні, що позов не підлягає задоволенню. При цьому пояснила, що [PERSON] є спадкоємицею померлого [PERSON] успадкувала ідеальну частину будинку, яка належала спадкодавцю та дорівнює 39/100 частин та не претендувала ні частку належну позивачеві. Ухвала Шевченківського районного суду про затвердження мирової угоди постановлена 15.10.2012 року, договір дарування укладений 30.10.2013 року, на час укладання договору ухвала була чинна, оскільки скасована ухвала лише 13.11.2013 року, поворот виконання рішення не допускався. Крім того, жодних прав позивача оспорюваний договір не порушує, сарай літ. Ж, побудований померлим спадкодавцем ще у 1990 році, згідно технічного паспорту на будинок. Представник відповідачі наполягає на тому, що позивач заявляє неконкретні позовні вимоги та обрав неналежний спосіб захисту права. Відповідачка [PERSON] належним чином повідомлена про час та місце слухання справи у судове засідання не з'явилася, і тому суд розглядає справу на її відсутність з огляду на необхідність дотримання строку розгляду справи. Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов, підлягає задоволенню частково на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено, що згідно договору купівлі - продажу від 01.06.1990 року посвідченого нотаріусом П'ятої Запорізької нотаріальної контори [PERSON] (позивач по справі) продав, а [PERSON] купив 39/100 частин житлового будинку [ADDRESS]. [PERSON] помер у 2011 році, після його смерті відкрилася спадщина, спадкоємцем є [PERSON], слід зазначити, що право власності [PERSON] визнається позивачами, тобто обставини успадкування спірної 39/100 частини будинку [PERSON] не оспорюються сторонами. 15.10.2012 року Шевченківський районний суд м.Запоріжжя затвердив мирову угоду за якою визнав за [PERSON] право власності на ? частин спірного будинку, додатковим рішенням від 22.11.2012 року змінив ? частин на 39/100. Ухвалою від 13.11.2013 року рішення були скасовані справа повернена на новий розгляд, у подальшому позов залишено без розгляду (а.с.7). Згідно договору дарування частини будинку від 13.10.2013 року, [PERSON] подарувала [PERSON] 39/100 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS], літ. А з надвірними будівлями та спорудами, на земельній ділянці розташовані: житловий будинок літ А, загальною площею 92,6 кв. м. сарай літ. Б, сарай літ. Ж, вбиральня літ. В, гараж літ. Г, душ літ. Д, водопровід №2, замощення 1, паркани 1,3,4,5,6. (а.с.53). Вирішуючи спір суд виходить з загальних вимог, додержання яких є необхідними для чинності правочину. Відтак недійсним правочин робить дефект волі або дефект форми. Стаття 204 ЦК України унормовує презумпцію правомірності правочину, тобто за її змістом, у разі якщо сторони дотрималися форми правочину та не встановлено дефекту волі то правочин є чинним. Особа, яка не є стороною правочину, але заперечує його дійсність має довести які саме права або інтереси порушені оспорюваним правочином. Суд вирішуючи цей спір роз'яснивши представникам позивача необхідність чітко визначитися із позовними вимогами, впевнився, що права або інтереси позивача не зачіпаються оспорюваним правочином, оскільки він не породжує для позивача жодних наслідків. За змістом пояснень позивача оспорюється дійсність договору дарування, оскільки право власності дарувальника набуте за скасованим рішенням та просять повернути спірну частину будинку у власність саме [PERSON], [PERSON] вважають незаконною власницею та усунення її вважають захистом своїх прав. Так судом встановлено, що померлому [PERSON] належала ідеальна 39/100 частина спірного будинку, в натурі домоволодіння не розділене, ту ж саму частину набула у власність [PERSON], нею ж розпорядилася, тобто не встановлено, що відповідачка набула право власності на частину належну позивачеві. Той факт, що [PERSON] набула право власності за рішенням суду не суперечить загальним підставам набуття права власності, унормованими ст. 328 ЦК України, крім того рішення скасоване після реєстрації права власності, а згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності не нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Позивач не є спадкоємцем померлого [PERSON], що визнають його представники, те, що покійний висловлював за життя наміри розпорядитися своєю часткою будинку на користь родини позивача не є підставою для задоволення позову. [PERSON] розпорядився своїм майном, склавши заповіт на [PERSON] Крім того, позивач просить скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON], при цьому повернення реєстрації права власності за померлим [PERSON] також не впливає на право власності позивача. При цьому суд враховує, що позивач визнає спадкове право [PERSON] Фактично позивач не визначився із тим, яке саме його право порушене оспорюваним правочином, підставою зазначається є лише те, що [PERSON] набула право власності за рішенням суду, яке було скасоване у подальшому, після того розпорядилася своєю власністю. Позивач наполягає на тому, що повернення майна законному власнику і саме це поновить право позивача, а яке саме він визначиться у подальшому. Відтак, вищезазначене свідчить про те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту свого права. Так, встановлення порядку користування спільною частковою власністю, знесення самочинно збудований споруд, які порушують права співвласника, можуть бути предметом позову до [PERSON] Реалізація права переважного покупця є сумнівною у разі, якщо [PERSON] реалізувавши право спадкоємця шляхом отримання свідоцтва про право на спадок, забажає подарувати спірне майно іншій особі, спроба примусити [PERSON] до укладення інших правочинів суперечить діючому законодавству. Заміна одного власника на іншого для надання позивачу зручностей у визначенні способу захисту права не може бути предметом спору про визнання правочину недійсним. Все вищеперелічене є за своєю правовою природою припущеннями, які не можуть бути підставою для задоволення заявленого позову. Так у остаточному підсумку, суд прийшов до висновку, що вимога про визнання правочину недійсним у цілому не підлягає задоволенню. Так заявлені вимоги не є ефективним способом захисту права у відповідності до правового змісту ст. 215, 216 ЦК України, який зобов'язаний забезпечити суд. Проте, встановлено, що постановою Шевченківського районного суду від 30.10.2012 року у адміністративній справі за позовом [PERSON] до Шевченківської районної адміністрації, розпорядження голови Шевченківської районної адміністрації Запорізької міської ради №1495 від 29.12.2010 року про оформлення [PERSON] самочинного будівництва частини службової прибудови літ. а розміром 3,0Х1,83 м.кв. та сараю літ. Ж розміром 3,42Х2,22 кв.м. скасоване. А відтак, суд виходить з правил ст. 1216, 1218 ЦК України, тобто, до спадкоємців переходять лише тільки ті права, що належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Крім того, самочинні будівлі не породжують юридичних наслідків, тому суд вважає, що [PERSON] не мала розпоряджатися самочинно побудованим сараєм літ. Ж розміром 3,42Х2,22 кв.м., крім частини службової прибудови літ. а розміром 3,0Х1,83 м.кв., оскільки вона не увійшла до договору.

Outcome: partial