Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок, що розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Тіниста, буд. 12. Відповідач зареєстрований за вищевказаною адресою, але не там проживає, оскільки в квітні 2012 року [PERSON] виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації. Натомість реєстрація відповідача у житловому будинку ставить позивача у скрутне матеріальне становище, оскільки нарахування платежів за комунальні послуги здійснюються включаючи всіх зареєстрованих осіб. На підставі вищевикладеного, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком, що розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Тіниста, буд. 12. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не зявились, надали суду заяви в яких просили суд справу розглянути за їх відсутності, позовні вимоги підтримали повністю та проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач у судове засідання не прибув, належним чином був повідомлений про день та час слухання справи, причини своєї неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав, у звязку з чим судом ухвалено здійснювати заочний розгляд справи без участі відповідача відповідно до ст.ст. 280-281 ЦПК України\~на підставі наявних у справі доказів, за правилами загального позовного провадження. Представник третьої\~особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши\~письмові докази\~в справі,\~суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з договору купівлі-продажу квартири від 28 жовтня 2005 року (а.с. 7) та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9073658 від 25.11.2005 (а.с. 8), позивач [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Тіниста, буд. 12. Відповідно до змісту заочного рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09.10.2012 року (а.с. 10) вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 17 серпня 2004 року - розірвано. Як вбачається з довідки № 9431 від 10.10.2017 року (а.с. 9) та Акту від 03.10.2017 року (а.с. 11), відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO], проте фактично там не проживає з 09.10.2012 року, оскільки виїхав за межі України. Таким чином, з наданих до суду документів встановлено, що хоч відповідач фактично не проживає за вищевказаною адресою, проте житловий будинок, що розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Тіниста, буд. 12 придбано в період шлюбу та є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41\~Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію\~Конвенції про\~захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ч. 1\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Стаття 63 СК України\~передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 68 СК України\~розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до ч. 3\~ст. 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Житловий будинок №12 по вул. Тіниста в м. Кривому Розі Дніпропетровської області є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], які в силу ч.ч. 1-2\~ст. 369 ЦК України, будучи співвласниками, володіють і користуються ним спільно. За таких обставин, розірвання шлюбу не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, при цьому положення частини другої\~статті 405 ЦК України\~не розповсюджуються на спірні правовідносини, оскільки відповідач є співвласником житлового будинку, тому суд позбавлений можливості визнати порушення прав позивача з боку відповідача та в позові має бути відмовлено. У звязку з відмовою у задоволенні позовних вимог, згідно\~зі ст.141 ЦПК України, судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed