Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, до [PERSON], [PERSON], в якому просить визначити порядок користування квартирою [ADDRESS], виділивши їй у користування кімнату (№ 4), площею 19,8 кв. м., яка є ізольованою; у користування [PERSON] та [PERSON] кімнату ( № 3 ), площею 31,1 кв. м., яка є ізольованою, та кімнату ( № 2), площею 24,2 кв. м., яка є ізольованою; кухню - кімнату ( № 5 ), площею 10,3 кв. м., туалет - кімнату ( № 7 ), площею 1,0 кв. м., коридори - кімнату ( № 1 ), площею 9,3 кв. м. та кімнату ( № 8 ), площею 0,8 кв. м., ванну кімнату - кімнату ( № 6 ), площею 4,0 кв. м. залишити в спільному користуванні; зобов'язати відповідачів не порушувати визначений порядок користування житловим приміщенням та не чинити перешкод користуванні її власністю. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що їй на праві власності належить 1/6 частина трикімнатної квартири по [ADDRESS]. Оригінали правовстановлюючих документів та технічний паспорт на спірну квартиру знаходяться у співвласників вказаної квартири - відповідачів по справі, доступу до них вона немає. Вона вимушена проживати разом з дитиною в однокімнатній квартирі разом з мамою та її сином. Відповідачі чинять їй перешкоди в користуванні належною їй на праві власності 1/6 частиною спірної квартири. Іншого житла у неї немає. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити. Представники відповідачів проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що у разі задоволення позову будуть порушенні права та інтереси відповідачів, зокрема, [PERSON] Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2013 року було відмовлено в задоволені позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визначення розміру частки майна, що перебуває у спільній сумісній власності, та припинення спільної сумісної власності. Даним рішенням встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 13 грудня 1995 року, виданого на квартиру [ADDRESS], квартира була передана у власність в порядку приватизації [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках кожному. [PERSON] має прізвище [PERSON]. Відповідно до договору дарування від 13 грудня 2005 року, договору дарування від 14 вересня 2012 року та свідоцтва про право власності на житло від 13 грудня 1995 року, власницею 4/6 частини квартири [ADDRESS] є [PERSON], власницями по 1/6 частини квартири відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 13 грудня 1995 року є [PERSON] та [PERSON]. За положеннями ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Оскільки обставини щодо належності часток у праві власності на спірну квартиру встановлені вказаним вище рішенням суду, то зазначені обставини не підлягають доказуванню в зазначеній справі, в якій беруть участь ті ж самі особи - сторони в даній справі, щодо яких встановлено ці обставини. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною чпстковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до технічного паспорту від 03.05.2012 р. та свідоцтва про право власності від 13.12.2005 року на квартиру [ADDRESS], загальна площа спірної квартири - 101, 9 кв.м., житлова площа - 75, 1 кв.м. Таким чином, приймаючи до уваги вищевикладене, виходячи з належності сторонам часток у праві власності на квартиру [ADDRESS], суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки заявлені нею до виділу у користування площі значно перевищують належну їй та [PERSON] частку в праві власності, і в той же час суттєво ущемляють права власника [PERSON], якій належить 4/6 частини квартири, що суперечить ч.3 ст.358 ЦК України, а крім того, позбавляють фактично останню в певній частці її власності, що не відповідає ст.41 Конституції України. За встановлених обставин, відповідно до вищевказаних норм чинного законодавства, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed