Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

Позивач звернулась в суд із позовом до [PERSON] у якому просила суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні позаквартирним коридором, який знаходиться на третьому поверсі багатоквартирного житлового будинку № [ADDRESS] шляхом демонтування дверей що розташовані при вході до вказаного позаквартирного коридору, прибрання посторонніх предметів, що розташовані у позаквартирному коридорі, за рахунок [PERSON] привести вищевказаний коридор в попередній стан. За обґрунтування позовних вимог зазначила, що на підставі договору дарування їй належить квартира [ADDRESS] ради. У 2017 році [PERSON] в позаквартирному коридорі, що розташований при вході до квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] самовільно, без жодних дозвільних документів, встановлено двері. Крім цього, відповідачем розміщено посторонні предмети у вищевказаному позаквартирному коридорі, чим спричиненно перешкоди у доступі до житлового приміщення позивача, яке належить їй на праві приватної власності. Переговори з відповідачем з приводу демонтажу незаконно встановлених дверей до результатів не привели, вимоги щодо звільнення від посторонніх предметів та демонтування дверей не виконано. Встановлення відповідачем дверей, які розділяють позаквартирний коридор від сходового майданчика та захаращення позаквартирного коридору, фактично позбавляє позивача можливості безперешкодного доступу до власного житла, та безпечної евакуації в разі пожежі. Враховуючи викладене вважає, що факт неправомірного встановлення дверей порушує її права, а тому відповідач, як особа, яка ними володіє, повинен їх демонтувати. Позивач в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, суду подав заяву у якій просив розгляд справи провести без його участі. У заяві також зазначив, що позов не визнає, оскільки перешкод у користуванні квартирою позивачу не здійснює. З моменту його поселення у квартиру двері вже були встановлені. У власників квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] завжди були ключі від дверей, а тумби в коридорі нікому не заважають. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. На підставі договору купівлі-продажу квартири від 01 жовтня 2018 року, за реєстровим № 3870, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Л. Т., позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с. а.с. 11, 12). За даними витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за індексним № 155142047 від 05 лютого 2019 року власником квартири [ADDRESS] є відповідач [PERSON] (а.с. 7). Відповідно до копії поверхового плану будинку [ADDRESS] в проектній документації відсутні двері у позаквартирному коридорі квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] (а.с. 21). Актом комісії ТзОВ «ЖЕО Сервіс-Житло» від 10 січня 2019 року встановлено, що мешканець квартири [ADDRESS] , самовільно встановив двері на загальному коридорі сходової клітки, а також заставив коридор посторонніми предметами, чим спричинив незручності для мешканців квартири [ADDRESS] . Комісія вважала за необхідне власнику квартири [ADDRESS] ліквідувати самовільно встановлені двері та прибрати всі предмети загального коридору. Відповідачу від ТзОВ «ЖЕО Сервіс-Житло» надсилалось попередження про усунення даних порушень шляхом демонтажу самовільно встановлених дверей, а також у спосіб ліквідації захаращеності проходу предметами, так як це унеможливлює евакуацію з квартири [ADDRESS] у випадку виникнення пожежі (а.с. а.с. 18, 19). Однак претензія залишилась без реагування. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. При цьому використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Так, у статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Аналогічні положення містяться й у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Це конституційне положення пов`язане з принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства. Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В процесі розгляду справи судом встановлено, що встановлення вхідних дверей у позаквартирному коридорі біля квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] , а також поміщення у ньому сторонніх предметів порушує право позивача вільно користуватись нерухомим майном, а тому дане право підлягає захисту у судовому порядку, шляхом зобов`язання відповідача за власний рахунок демонтувати двері, що розташовані при вході до позаквартирного коридору та прибрати посторонні предмети, що розташовані у коридорі. Вимога позову про приведення вищевказаного коридору у попередній стан є нечіткою, у випадку її задоволення не підлягатиме виконанню, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідач відзиву на позовну заяву та жодних доказів на спростування доводів позивача не надав. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають до часткового задоволення. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. На підтвердження понесення судових витрат позивач надала квитанції про сплату судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп. та квитанцію про сплату послуг з правової допомоги в розмірі 1 500 грн. Тому дані витрати слід стягнути із [PERSON] на користь позивача. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 382, 386, 391 ЦК України,

Outcome: partial