Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на її користь на утримання доньки - [PERSON], [INFO], в розмірі 1\\4 частини його доходів щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до досягнення донькою повноліття. Свої позовні вимоги вона обґрунтовує тим, що з 20 липня 2003 р. по 27 жовтня 2011 р. вона перебувала з відповідачем у шлюбі, який було зареєстровано Центральним відділом реєстрації шлюбів м.Києві з державним Центром розвитку сім»ї, про що складено актовий запис № 1276. Від даного шлюбу у них народилася донька - [PERSON], [INFO]. Всі обов'язки по вихованню та утриманню дитини покладені на позивача. Як зазначає позивач, відповідач не надає добровільно матеріальної допомоги та ухиляється від утримання доньки, в зв'язку з чим позивач просить стягнути аліменти у судовому порядку. 27 червня 2014 р. у даній справі судом було ухвалено заочне рішення, відповідно до якого позов був задоволений у повному обсязі і присуджено до стягнення з відповідача аліменти на утримання доньки в розмірі 1\\4 частини з усіх видів доходів щомісяця, однак не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29.05.2014 року до повноліття дитини або зміни матеріального стану сторін. В подальшому, за заявою відповідача, заочне рішення було скасовано відповідно до ухвали суду від 13.06.2016 р. і справу призначено до розгляду в загальному порядку. В ході розгляду справи позивач її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили суд щомісячно стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання доньки до досягнення нею повноліття в розмірі 1\\4 частини з усіх видів доходів щомісяця, однак не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, посилаючись на те, що позивач не несе витрат на утримання дитини, участі у її вихованні не приймає. Відповідач та його представник в судовому засіданні визнали позов частково, однак заперечили проти пред»явленого позивачем розміру аліментів, зазначивши, що на даний час відповідач не отримує регулярні доходи від підприємницької діяльності, має значні проблеми із здоров»ям, потребує тривалого лікування, в зв»язку з чим у разі задоволення позову просили визначити аліменти у фіксованій сумі. Крім того, [PERSON] зазначив, що він неодноразово перераховував кошти шляхом поштового переказу на утримання доньки, однак [PERSON] відмовлялася від їх отримання. Також відповідач та його представник повідомили, що донька не проживає з матір»ю, а постійно мешкає з бабусею, на адресу якої також були переведені грошові кошти, однак остання їх не отримала. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В силу положень ст.181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. В судовому засіданні достовірно встановлено, що з 20 липня 2003 р. сторони перебували у шлюбі. Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 27 жовтня 2011 р. шлюб між ними було розірвано. Від даного шлюбу вони мають доньку - [PERSON], [INFO]. Як встановлено в ході розгляду справи, після розірвання шлюбу між батьками [PERSON], [INFO] постійно проживає з бабусею і дідусем в [ADDRESS] де навчається в школі. Норми чинного сімейного законодавства, наведені судом вище, містять положення про те, що той з батьків, хто проживання окремо, повинен нести витрати на утримання дитини нарівні з тим з батьків, з ким дитина проживає. Відповідно до роз»яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» N 3 від 15.05.2006 року, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що після розлучення батьків і на час розгляду справи неповнолітня [PERSON] фактично проживає разом з бабусею та дідусем, а не за місцем проживання матері. Згідно з положеннями ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Тобто, закон покладає обов»язок доказування на сторони у справі. Позивач не надала суду жодного доказу на підтвердження того, що їх спільна з відповідачем дитина проживає разом з матір»ю, а також, що остання несе витрати на її утримання. Про наявність таких доказів не заявлялось в ході судового розгляду. В своїх поясненнях позивач посилалась на те, що несе витрати на дитину, в розмірі, необхідному для забезпечення її життєдіяльності. Однак, пояснення сторони не є належними доказами на підтвердження того, що матір несе витрати на утримання дитини, та розміру цих витрат. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. В даному випадку позивач ні при зверненні до суду, ні в ході судового розгляду не довела своє право на звернення до суду з даним позовом, як одним із батьків з ким проживає дитина та яка несе витрати на її утримання. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. На підставі ст.88 ЦПК України не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати у справі в зв»язку з відмовою у задоволенні позову.

Outcome: dismissed