Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів на утримання дітей. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що на підставі рішення Іванівського районного суду Одеської області від 03 червня 2013 року з відповідача на користь неї стягуються аліменти на утримання дітей, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову, тобто з 15.04.2013 і до досягнення [PERSON] повноліття, тобто до 11 вересня 2025 року, а потім у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення [PERSON] повноліття, тобто до 02 серпня 2030 року. В своїй позовній заяві позивач зазначає, що 400 гривень, які вона фактично отримує від відповідача на кожну дитину, є мізерними та не відповідають потребам дітей та нормам чинного законодавства, оскільки на даний момент розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на підставі чого просить суд стягнути на користь неї з відповідача аліменти на утримання [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину з дня подачі позову до суду та до досягнення дітьми повноліття. У судове засідання позивач не зявилася, проте надала до суду заяву про слухання справи у її відсутність, на позовних вимогах наполягала. Відповідач у судове засідання не зявився, проте надав до суду заяву про слухання справи у його відсутність, проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначив, що немає змоги сплачувати аліменти у розмірі, який вимагає позивач. Відповідно до ч.2\~ст.197 ЦПК України\~- в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, за таких обставин судове засідання по справі було проведено без засобів технічної фіксації судового процесу. Суд,\~\~дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Слід зазначити, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1ст. 6\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 03 червня 2013 року присуджено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову, тобто з 15.04.2013 і до досягнення [PERSON] повноліття, тобто до 11 вересня 2025 року, а потім у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення [PERSON] повноліття, тобто до 02 серпня 2030 року. \~ \~ \~ \~ Зазначене рішення в апеляційному порядку сторонами не оскаржувалось. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1ст. 192\~СК України\~розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно із п.23Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року № 3, відповідно дост.192 СК України, розмір аліментів, визначений судовим рішенням суду або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. У зв'язку з тим, що матеріальне становище, сімейний стан, а також стан здоров'я платника аліментів або їх одержувача можуть протягом часу наявності аліментного зобов'язання змінюватися, законом передбачено, що за позовом якоїсь із цих осіб суд вправі змінити раніше встановлений розмір аліментів як в сторону їх зменшення, так і в сторону їх збільшення. Якщо розмір аліментів було визначено за рішенням суду, заінтересована особа вправі звернутися з позовом до суду про його збільшення або зменшення. У разі задоволення позову аліменти на дитину у зміненому розмірі будуть стягуватися від дня набрання чинності рішення суду, а не від дня пред'явлення позову. Під зміною матеріального положення сторін розуміється як покращення, так і погіршення майнового положення платника або одержувача аліментів. Отже, у звязку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів мати дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів (правова позиція ВСУ від 05.02.2014 по справі № 6-143цс13, реєстраційний № судового рішення у ЄДРСР 37401891). Проте, позивач не надала суду доказів того, що з моменту ухвалення рішення Іванівським районним судом Одеської області від 03.06.2013 року по справі №499/490/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів, де [PERSON] будучи відповідачем позов визнала в повному обсязі, її матеріальний стан погіршився, або покращився матеріальний стан відповідача. У позовній заяві відсутні будь-які розрахунки щодо співставлення матеріального становища сторін станом на 03.06.2013 рік та на теперішній час. Посилання позивача щодо зміни законодавства в сфері стягнення аліментів, а саме збільшення мінімального розміру аліментів як на підставу своїх вимог, не може бути взято судом до уваги, оскільки в розуміння ст.192 СК України не є підставою для збільшення розміру аліментів. Отже, недоведеність обставин, на які посилалася позивач в обґрунтування заявленого позову, є підставою для відмови у його задоволенні в повному обсязі. Суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні та позивачем не представлено до суду жодних доказів, які б свідчили про зміну матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я платника або одержувача аліментів. Відповідно дост.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ізст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст.10,11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України). Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову. Також суд вважає за необхідне розяснити позивачу її право на звернення до відділу виконавчої служби, на виконання у якого знаходить виконавчий лист по стягненню аліментів з відповідача (у разі примусового стягнення) з заявою про індексацію суми аліментів відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Також суд розяснює позивачу, що в разі неможливості стягнення з відповідача відповідної суми аліментів, вона має право звернутися до місцевого органу соціального захисту населення для призначення тимчасової допомоги відповідно до Постанови КМУ від 22.02.2006 року №189 зі змінами та доповненнями.

Outcome: dismissed