Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-18 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд до Туреччини з 01.09.2019 р. по 01.10.2019р., малолітньої [PERSON] , [INFO] , в супроводі матері - [PERSON] , [INFO] , без дозволу і супроводу батька - [PERSON] , а також надання дозволу [PERSON] , [INFO] , на оформлення та отримання проїзного документу для виїзду за кордон малолітньої [PERSON] , [INFO] , без згоди батька [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач перебували у шлюбі, який був розірваний 20.06.2009 р. Від даного шлюбу у сторін народилась дитини - [PERSON] , [INFO] . Відповідач категорично відмовляється в добровільному порядку надавати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон. При розгляді даної справи було встановлено, що батько не вчиняє будь-яких дій для оформлення виїзду дитини за кордон в супроводі матері, не надає нотаріально посвідчено згоди на виїзд за межі України. За проханням доньки позивач клопотала перед відповідачем про надання дозволу на виїзд дитини до Туреччини для відпочинку на морі, однак останній відмовляє у наданні дозволу, чим свідомо блокує тимчасовий виїзд дитини за кордон. З огляду на викладене, з метою захисту інтересів дитини, позивач звернулась до суду з даним позовом. Від позивача надійшла заява про розгляд справи у її відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце і час судового розгляду повідомлявся судом за місцем реєстрації. Оскільки відповідно до положень ст. 131 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомленим про місце і час судового розгляду, за згодою позивача, суд вважає за можливе на підставі положень ст. 280 ЦПК України провести заочний розгляд справи. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надіславши письмові пояснення з приводу заявлених позовних вимог, відповідно до яких просить прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який був зареєстрований 20.06.2009 р. Від даного шлюбу у сторін [PERSON] та [PERSON] народилась дитини - [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 05.05.2017 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Матеріали справи не містять будь-яких доказів, що відповідачем були вчинені дії щодо оформлення дозволу на виїзд дитини за кордон та оформлення документів для виїзду без супроводу батька. Відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа , якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд, як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Відповідно до положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п. 3, пп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. В силу положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Зазначені норми регулюють порядок тимчасового виїзду дитини за кордон, і вирішуючи зазначене питання необхідно зазначати державу прямування та відповідний проміжок часу перебування дитини в цій країні. Пунктом 16 Правил оформлення та видачі паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 визначено, що самостійний виїзд за кордон дітей, які не досягли вісімнадцятирічного віку, здійснюється за нотаріально засвідченою згодою батьків (законних представників), а за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Судом встановлено, що позивач має змогу на забезпечення виїзду дитини за кордон з метою організації її відпочинку, що відповідає інтересам дитини. Будь-яких доказів того, що мати діє всупереч інтересам неповнолітньої дитини матеріали справи не містять. Відповідач не надав суду доказів щодо вчинення ним дій після звернення позивача для оформлення у належний спосіб дозволу для виїзду дитини за кордон без супроводу батька. Зважаючи на викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, виходячи з їх належності, допустимості і достатності, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, обставини, на які вона посилається у своєму позові, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, беручи до уваги інтереси неповнолітньої дитини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує з врахуванням положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved