Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить визначити місце проживання малолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], з матір'ю - [PERSON] за її місцем проживання: [ADDRESS], та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітніх дітей в твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 грн. щомісячно до досягнення ними повнолітнього віку. Свої вимоги обґрунтувала наступним. У червні 2012 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей: [PERSON], 2009 року народження, та [PERSON], 2012 року народження. До лютого 2016 року подружжя разом з дітьми та матір'ю позивача проживали в належній останній на праві власності квартирі за адресою: [ADDRESS]. У вказаній квартирі створені усі необхідні для проживання та розвитку дітей умови. У травні 2016 року, після приїзду на відпочинок до Автономної Республіки Крим, відповідач примусово та неправомірно вивіз дітей до Російської Федерації, де проживають його батьки, чим позбавив позивача можливості бачитися, спілкуватися з дітьми, а також брати участь у їх вихованні. На даний час позивач працює на посаді директора ТОВ «Хенокейсинг», має стабільний дохід, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, а тому зможе належним чином утримувати дітей. Натомість, вказує, що відповідач є приватним підприємцем та не має постійного заробітку. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у суді просив закрити провадження в частині позовних вимог щодо визначення місця проживання дітей та відмовити в задоволенні позову в частині вимог про стягнення аліментів з тих підстав, що існує рішення суду іноземної держави (рішення Залізничного міського суду Московської області від 26.09.2016), яким визначено місце проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] разом з батьком. Підстав для закриття провадження у даній справі судом не встановлено, а тому суд вважає можливим розглянути спір по суті. Від начальника Служби у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації надійшла заява з проханням розглянути справу у відсутність їх представника та прийняти рішення в інтересах дітей. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, прийшов до наступних висновків. 16.06.2012 між позивачем та відповідачем у відділі державної реєстрації актів про шлюб Євпаторійського МУЮ АР Крим зареєстровано шлюб. [INFO] в м. Києві народився [PERSON], а [INFO] в м. Євпаторії АР Крим народився [PERSON], батько - [PERSON], мати - [PERSON], що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження. Рішенням Галицького районного суду м. Києва від 06.09.2016, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 24.01.2017, шлюб між сторонами розірвано. За приписами статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. За вимогами частини першої ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Судом встановлено, що сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON], 2009 року народження, та [PERSON], 2012 року народження. Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначила, що малолітні діти постійно зареєстровані та проживали в [ADDRESS], проте з травня 2016 року проживають разом з відповідачем на території Російської Федерації (Московська обл.), куди останній їх неправомірно вивіз. Однак, доводи позивача щодо незаконного вивезення дітей нічим не підтверджені, а тому не можуть бути взяті судом до уваги. Згідно вимог ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. В матеріалах справи відсутній висновок органу опіки та піклування, що стосується визначення місця проживання малолітніх дітей. Акт обстеження умов проживання, на який посилається позивач, не замінює письмовий висновок органу опіки та піклування, а лише враховується останнім при підготовці відповідного висновку. Разом з тим, в матеріалах справи наявне рішення Залізничного міського суду Московської області (Російської Федерації) від 26.09.2016, залишене без змін ухвалою Московського обласного суду від 05.04.2017, яким задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей, стягнення судових витрат та, зокрема, визначено місце проживання малолітніх дітей [PERSON], 2009 року народження, та [PERSON], 2012 року народження, за місцем проживання їх батька [PERSON]. Під час розгляду справи позивач посилалась на те, що вказане рішення ухвалено за її відсутності та з порушенням правил підсудності, а тому не може бути визнане на території України та взяте судом до уваги. Однак, суд з такими твердженнями позивача не погоджується з огляду на наступне. Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до статті 1 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, укладеної у м. Мінську 22.01.1993 та ратифікованої Верховною Радою України 10.11.1994 (Закон України від 10.11.1994 №240/94-ВР), громадяни кожної із її держав-учасниць (далі - договірні сторони), а також особи, що проживають на їхніх територіях, користуються на території всіх інших договірних сторін по відношенню до своїх особистих і майнових прав таким самим правовим захистом, як і власні громадяни даної договірної сторони. Відповідно до ст. 13 даної Конвенції документи, що на території однієї з договірних сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших договірних сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з договірних сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших договірних сторін доказовою силою офіційних документів. За ч. 1 ст. 32 Конвенції правовідносини між батьками і дітьми визначаються за законодавством договірної сторони, на території якої постійно проживають діти. Тобто, справи про ці правовідносини (про визначення з ким із батьків мають проживати діти, стягнення аліментів на неповнолітніх дітей тощо), розглядаються судами держави, законодавство якої застосовується. Згідно з ч. 1 статті 52 Конвенції винесені установами юстиції кожної з договірних сторін і, що вступили в законну силу рішення, що не вимагають за своїм характером виконання, визнаються на територіях інших договірних сторін без спеціального провадження за умови якщо: а) установи юстиції запитуваної договірної сторони не винесли раніше по цій справі рішення, що вступило в законну силу; б) справа відповідно до цієї Конвенції, а у випадках, не передбачених нею, відповідно до законодавства договірної сторони, на території якої рішення повинне бути визнане, не відноситься до виняткової компетенції установ юстиції цієї договірної сторони. За приписами ч. 8 ст. 95 ЦПК України іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Матеріалами справи підтверджено та не заперечувалося позивачем, що на час вирішення Залізничним міським судом Московської області спору між сторонами щодо визначення місця проживання малолітніх дітей, останні проживали на території Російської Федерації. Рішення Залізничного міського суду Московської області від 26.09.2016 оскаржувалося позивачем в апеляційному порядку, про що свідчить ухвала Московського обласного суду від 05.07.2017, та на час розгляду даної справи набрало законної сили. За своїм характером вказане судове рішення не вимагає визнання на території України в спеціальному провадженні. З огляду на викладене, враховуючи те, що спір між сторонами щодо визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON], 2009 року народження, та [PERSON], 2012 року народження, уже вирішений в судовому порядку, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині вимог. Крім того, згідно з ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, при цьому батьки несуть спільний обов'язок по утриманню дитини. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч. 3 ст. 181 СК України). Оскільки малолітні діти на даний час проживають разом з відповідачем та відповідно знаходяться на його утриманні, у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на їх утримання. Зважаючи на вищенаведене, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів. При цьому, суд звертає увагу позивача, що вона не позбавлена можливості звернутися до суду з вимогами щодо визначення способів участі у вихованні дітей та спілкування з ними або відібрання дітей та повернення їх за попереднім місцем проживання, що, на думку суду, в даному випадку буде належним способом захисту її порушених прав. З викладеного,

Outcome: dismissed