Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом,в якому просила усунути порушення її прав, як власника, шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , так як в ньому він не проживає понад один рік без поважних причин. В обгрунтування вимог вказано, що позивачу на праві особистої власності належить квартира [ADDRESS] та в даному помешканні зареєстрований відповідач по справі - [PERSON] , який є бувшим зятем позивача. [PERSON] пояснила, що в теперішній час реєстрація відповідача порушує її права, як власника та суперечить її інтересам, оскільки вона не може належно розпоряджатись власністю за особистим призначенням, а саме розпорядитись житлом. Відповідач на протязі тривалого часу не проживає, а саме з листопада 2000 року по теперішній час, втратив будь-який зв`язок з житлом, залишивши його в добровільному порядку, тому його слід позбавити права користування житловим приміщенням. Від представника позивача - адвоката Денисенко М.В. надійшла заява про проведення розгляду справи без її участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, судова повістка повернулась на адресу суду з відміткою пошти «За закінченням терміну зберігання». Відзиву на позовну заяву від відповідача не надходило. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. З урахуванням наведеного, на підставі положень ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення. Дослідивши та оцінивши зібрані в матеріалах справи докази, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, згідно свідоцтва № 32696 про право власності, виданого 16.08.1999 року квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 7). Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частина перша ст. 316 Цивільного кодексу України закріплює поняття права власності. Так, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Як вже встановлено, [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] , тобто на таких же правах, як і, зокрема, позивачу [PERSON] . Надані позивачем акти про не проживання відповідача в квартирі не можуть бути підставою для позбавлення останнього права користування квартирою, з огляду на положення ст. 317 Цивільного кодексу України (на зміст права власності (в тому числі права користування) не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна). Враховуючи, що відповідач [PERSON] є повноправним та законним власником спільної квартири, беручи до уваги принципи непорушності права власності, позбавлення власника права користування є неприпустимим, а тому вимогу позивача є незаконними, не обґрунтованими та до задоволення не підлягають.

Outcome: dismissed