Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом 08.08.2016 року мотивуючи тим, що їй на праві власності належить автомобіль [NUMBER]. 23.04.2015 року о 19:30 год. в с. Фурси по вул. Геологічна відповідач, керуючи автомобілем [NUMBER], при виїзді з другорядної дороги на головну дорогу не надав перевагу в русі автомобілю [NUMBER], який рухався по головній дорозі в напрямку м. Біла Церква, під керуванням її сина [PERSON], порушив ст. 124 КУпАП, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження та завдано матеріалі збитки. Згідно постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.05.2015 року відповідача визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та віддано покаранню у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом на строк до шести місяців. Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.05.2015 року відповідача визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст. 130 КУпАП та віддано покаранню у вигляді двох років позбавлення права керування транспортними засобами. Згідно висновку № 60 експертного авто [NUMBER], внаслідок ДТП, завдано матеріальні збитки в розмірі 20080,33 грн., за проведення даного дослідження сплачено 600 грн., таким чином матеріальні збитки становлять 20680,33 грн. Крім того, внаслідок пошкодження транспортного засобу було заподіяно моральну шкоду, яку позивач оцінює в розмірі 10000 грн., оскільки їй довелось витратити багато особистого часу на захист своїх прав, порушених внаслідок ДТП, довелось багато нервувати та звичайний порядок життя зазнав негативних змін, за кошти позичені у родичів вимушена була самостійно відремонтувати автомобіль, оскільки відповідач жодним чином не намагався вирішити питання мирним шляхом. Тому, позивач просить в судовому порядку стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо - транспортної пригоди в розмірі 20 680,33 грн., моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. та судові витрати в розмірі 1929,20 грн., всього 32 609,53 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, заперечень на позов з доказами в їх підтвердження до суду не надав. В порядку ст. ст. 224-226 ЦПК України, враховуючи думку позивача, суд ухвалив провести розгляд справи. Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 11 ЦПК України). Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, яка визначає підстави звільнення від доказування. Такими обставинами, зокрема, є обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Так, судом встановлено, що 23.04.2015 року близько 19 год. 30 хв. гр. [PERSON] керуючи автомобілем [NUMBER], при виїзді з другорядної дороги на головну дорогу ( вул.. Леніна, а/д м. Біла Церква- м. Сквира) не надав перевагу в русі автомобілю [NUMBER], який рухався по головній дорозі в напрямку м. Біла Церква, внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження та завдано матеріальні збитки. Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.05.2015 року, яка набрала законної сили 29.05.2015 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом на строк шість місяців. Також, 23.04.2015 року близько 19 год. 30 хв. гр. [PERSON] був затриманий працівниками ДАІ під час керуванням автомобілем [NUMBER], в с. Фурси по вул.. Леніна в стані алкогольного сп'яніння, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп'яніння він відмовився в присутності свідків, чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху. Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.05.2015 року, яка набрала законної сили 30.05.2015 року, відповідача визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст. 130 КУпАП та віддано покаранню у вигляді двох років позбавлення права керування транспортними засобами. Зазначені обставини підтверджено копією постанови суду ( а.с.8, 41,42) та не заперечуються відповідачем. Отже, протиправна поведінка відповідача [PERSON], його вина та причинний зв'язок між протиправною поведінкою та настанням наслідків у виді збитків доведено постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.05.2015 року. Згідно ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. У відповідності до положень ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Судом встановлено, що автомобіль [NUMBER], належить на праві власності [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS]. 23.04.2015 року вказаним автомобілем керував син позивача [PERSON] на підставі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб, що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 8, 24-28 ). В п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з питань розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року за № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що враховуючи, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1 Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб). Позивач в обґрунтування розміру матеріальних збитків надала до суду висновок експертного атотоварознавчого дослідження № 60, про визначення матеріального збитку, заподіяного ушкодженням колісного транспортного Cherry ais Amulet д.н.з. [NUMBER], складений 05.05.2015 року ( а.с.9-20), з якого вбачається, що зазначеному автомобілю завдано збитки на суму 20 080,33 грн., а згідно акту про виконання робіт та квитанції від 05.05.2015 року ( а.с.21,22), вартість робіт за проведення атотоварознавчого дослідження та сплачених позивачем коштів за дослідження № 60, становить 600 грн. Отже, розмір матеріальної шкоди завданої позивачу становить 20 680,33 грн. П.16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з питань розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року за № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», роз'яснено, що відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик. При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди. У п.11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з питань розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року за № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», надано роз'яснення, відповідно до яких, за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові. Уразі настання страхового випадку страховик зобов'язаний виплатити страховик відшкодування, а інші умови договору є підставою для відмови лише у тому разі, якщо порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись окремо у кожному випадку. Відповідно до п.5 ст.991 ЦК України, страховик має право відмовитись від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків. Отже, у випадку невиконання винною особою у ДТП, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування, передбачених законом обов'язків щодо повідомлення страховика про ДТП, відповідальність за шкоду покладається на нього. Згідно із повідомленням ПрАТ «СК «Провідна» від 13.06.2016 року за № 17-12/7614 ( а.с.25), 06.02.2015 року між ПрАТ «СК «Провідна» та [PERSON] було укладено договір обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/2586935, з терміном дії з 26.02.2015 року по 25.02.2016 року. Станом на дату написання цього листа ПрАТ «СК «Провідна» не отримувала жодних повідомлень/заяв про виплату страхового відшкодування за вказаним полісом страхування. Відповідач [PERSON] не надав до суду жодних доказів щодо наявного полісу обов'язкового страхування його цивільно-правової відповідальності та не надав доказів про повідомлення ним страховика про страховий випадок. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач має право на відшкодування шкоди завданої внаслідок ДТП безпосередньо з винної особи. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди в розмірі 10000 грн. суд виходить з наступного. Згідно ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Суд вважає, що позивачу неправомірними діями відповідача, які полягають в скоєнні ДТП, спричинена моральна шкода, позивач зазнала душевних страждань у зв'язку з пошкодженням майна, вона тривалий час була змушена чекати відшкодування шкоди та звертатись до суду, витрачаючи для цього час, порушився звичний для неї ритм життя, крім того, все це потребувало додаткових матеріальних затрат та моральних зусиль. Таким чином, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 10000 грн. моральної шкоди. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, приходить до висновку, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON], матеріальної шкоди в розмірі 20 680,33 грн. та моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., заподіяних внаслідок дорожньо - транспортної пригоди та відповідно до ст.88 ЦПК України, судових витрат в розмірі 1929,20 грн., всього 32 609,53 грн.

Outcome: approved