Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

Позивач звернувся суд з даним позовом до відповідачів, зазначивши, що вона є власником квартири № 50, розташованої за адресою: вул. Маршала Малиновського, буд. № 42 у м. Дніпрі на підставі договору дарування квартири від 13 жовтня 2004 року. Відповідач по справі перебувала у зареєстрованому шлюбі з сином позивача, який було рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 12.05.2016 року розірваний. Згідно довідки з місця проживання, на сьогоднішній день всі три відповідача зареєстровані в зазначеній квартирі. Проте, починаючи з 13 червня 2016 року і по теперішній час відповідач разом з дітьми в квартирі не проживають. На підставі акту державного виконавця від 13.06.2016р. відповідачі були вселені в квартиру на виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 28.12.2015 р. Однак, вселення було формальним, жоден з відповідачів не проживає в квартирі до теперішнього часу. Позивач зазначає, що на даний час відповідачка разом із двома дітьми постійно проживає за адресою: [INFO]. [ADDRESS]. Просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням -квартирою № 50, розташованої за адресою: вул. Маршала Малиновського, буд. № 42 у м. Дніпрі У судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити, надали суду пояснення, аналогічні викладеним у позові. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти позову, посилаючись не те, що позивач чинить перешкоди у здійсненні права користування квартирою, крім того, вона не має можливості зареєструватися в іншому місці, оскільки її мати зареєстрована на тимчасово окупованій території України, а проти її реєстрації за фактичним місцем проживання заперечує співвласник квартири. Представник третьої особи, органу опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради, в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог частково, а саме в частині вимог щодо неповнолітніх дітей. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази в їх сукупності, вважає, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач по справі є власником квартири № 50, розташованої за адресою: вул. Маршала Малиновського, буд. № 42 у м. Дніпрі на підставі договору дарування квартири від 13 жовтня 2004 року. Відповідач по справі, [PERSON], перебувала у зареєстрованому шлюбі з сином позивача.Відповідачі [PERSON], [PERSON] є онуками позивача таким чином, відповідачі були вселені до квартири позивача, як члени сімї власника позивача та зареєстровані у встановленому законом порядку. На теперішній час шлюб відповідача [PERSON] з сином позивача, [PERSON], розірваний. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28.12.2015 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом, вселення задоволені, вселено відповідачів по даній справі в квартиру позивача. Вказане рішення виконано в повному обсязі, про що свідчить акт державного виконавця від 13.06.2016р. та постанова про закінчення виконавчого провадження від 15.06.2016 року. Згідно відповідей відділення поліції [PERSON] разом із двома дітьми проживає за адресою: [INFO]. [ADDRESS]. Аналогічну інформацію надало управління-служба у справах дітей Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради. Проживання за зазначеною адресою підтвердила у судовому засіданні відповідач [PERSON] Факт не проживання відповідачів в належній позивачу квартирі з 13 червня 2016 року по теперішній час підтверджується: актом КП «Жилсервіс-9» від 18.06.2015 року, Довідка КП «Жилсервіс-9» від 28.05.2015 року, актом ОСББ «Родина3842» від 31.10.2016 року, актом ОСББ «Родина3842» від 20.01.2017 року, актом ОСББ «Родина3842» від 09.06.2017 року, актом ОСББ «Родина3842» від 17.08.2017 року. Крім того, зазначений факт було визнано безпосередньо відповідачем в судовому засіданні. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач [PERSON] по справі не проживає в житловому приміщенні понад один рік без поважної причини, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача щодо визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є законними та обґрунтованими, а тому повинні бути задоволенні. Суд не приймає до уваги заперечення проти позову відповідача [PERSON] щодо того, що позивач після вселення чинила їй перешкоди у користуванні житлом, оскільки вказані твердження будь-якими належними та допустимими доказами суду не підтверджені В частині позовних вимог щодо визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають з наступних підстав. Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Право дитини на житло передбачено Конституцією України та Конвенцією «Про права дитини», схваленими резолюцією 50/155 Генеральної асамблеї ООН від 12 грудня 1995р. Як зазначено у ст.7 «Конвенції» дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Відповідно до ст. 16 «Конвенції» жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Як зазначено у ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» - держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. За змістом ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» місце проживання дитини є похідним від місця проживання одного з батьків. Суд зазначає, що за адресою: [ADDRESS], зареєстрований та проживає батько дітей - [PERSON], [INFO], відносно якого позовних вимог про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням позивачем не ставиться. Спорів щодо визначення місця проживання дітей між батьками не виникало, а отже право дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], на проживання з одним із батьків не обмежене відповідним рішенням органу опіки та піклування або суду. Також органом опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради надано висновок №4/4-224 від 19.02.2018 року про недоцільність визнання дітей [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Беручи до уваги викладене, суд вважає, що виходячи з зазначених норм законодавства та віку дітей, які не досягли чотирнадцятирічного віку, тобто не можуть самостійно визначати своє місце проживання з одним з батьків, вимоги позивача є необґрунтованими. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в сумі 704,80 грн.

Outcome: partial