Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом до [PERSON] (далі Відповідач 1) та [PERSON] (далі Відповідач 2) про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом виселення, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі договору дарування частини житлового будинку від 23.01.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори Київської області Запісочною О.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 3-1508 вона стала власником 17/50 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться в [ADDRESS] . В подальшому, на підставі рішення виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області № 632/1 від 17.10.2017 року належній мені частині житлового будинку була присвоєна нова поштова адреса. Отже на сьогоднішній день я є власником домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В 2018 році за вищевказаною адресою також нею було приватизовано земельну ділянку кадастровий номер 3210800000:01:114:0073 площею 0,0941га з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На день укладення договору дарування частини житлового будинку, в подарованій позивачу частині будинку проживали син дарувальника - [PERSON] , дружина [PERSON] (відповідачі по справі) та їх син [PERSON] . Всі вони проживали з дозволу дарувальника в якості тимчасових жильців та ніхто із вищевказаних осіб в будинку по [ADDRESS] зареєстрований не був. Зазначає, що на день виникнення у неї права власності на частину житлового будинку вона була неповнолітньою та проживала зі своєю матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Після набуття повноліття та створення сім`ї, позивач вирішила проживати з членами своєї сім`єю в належному їй на праві власності будинку [ADDRESS] , про що попередила відповідачів та просила їх звільнити належний їй будинок. Проте відповідачі почали всіляко чинити їй перешкоди у користуванні належним майном, а саме: не впускають позивача до будинку, змінили замки на вхідних дверях, вчиняють сварки та погрожують. За таких обставин факт проживання відповідачів в будинку, що належить позивачу, унеможливлює її проживання у вказаному будинку та членів сім`ї позивача. На сьогоднішній день в спірному будинку зареєстровані: [PERSON] (позивач), її син - [PERSON] (2013 р.н.) та її дідусь - [PERSON] (1944 р.н.), що підтверджується довідкою відділу реєстрації місця проживання Бучанської міської ради № 2301/3250 від 22.05.2018 року. Згідно Акту депутата Бучанської міської ради про встановлення факту проживання без реєстрації, відповідачі не зареєстровані, але проживають у будинку [ADDRESS] . Дідусеві позивача [PERSON] , який зареєстрований в спірному будинку також відповідачами чиняться перешкоди у користуванні даним житловим приміщенням, що підтверджується листом Ірпінського відділу поліції про розгляд його заяви з приводу недопущення заявника в будинок відповідачами. Незважаючи на численні прохання звільнити займане помешкання відповідачі не реагують, право власності на будинок за позивачем не визнають, ключі від займаної ними частини будинку їй надавати відмовляються. У звязку з ситуацією, що склалася, вона також неодноразово зверталася до органів поліції, але їй було запропоновано звернутися з даного питання безпосередньо до суду. Таким чином вона повністю позбавлена можливості користування та розпоряджання належним їй на праві приватної власності нерухомим майном. Вказує, що відповідачі не є членами її сім`ї. Крім того, вона, як новий власник будинку, не надавала своєї згоди на їх вселення, в тому числі в якості членів сім`ї. Право проживання в житловому будинку відповідачів є похідним від права власності власника і залежить фактично від волі власника. Будь-якого договору найму чи оренди будинку відповідачі з нею не укладали, дозволу на проживання у будинку відповідачі від неї не отримували, а тому права користування вказаним житловим будинком, що належить їй на праві приватної власності відповідачі не набули. Відповідно до вимог чинного законодавства право користування чужим майном може бути встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Таким чином, відповідачі самовільно займають спірне житлове приміщення та проживають у вказаному будинку без законних на це підстав оскільки жодної з перелічених правових підстав для користування спірним будинком відповідачі не мають. Отже, оскільки відповідачі порушують право позивача володіння, користування, розпорядження майном, а саме вищевказаним житловим будинком, що належить їй на праві власності, вона, як власник, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, а тому відповідачі підлягають виселенню з житлового будинку без надання іншого житла. У зв`язку з вищевикладеним просить суд усунути перешкоди їй у користуванні та розпоряджанні власністю шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] із житлового будинку за адресою: [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Судові витрати покласти на відповідачів. Під час розгляду даної справи позивач подала до суду заяву про часткову зміну предмета позову. За змістом поданої заяви вказувала, що у зв`язку з тим, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 12.12.2018 року будинок [ADDRESS] перебуває у спільній частковій власності позивача [PERSON] (є власником 17/50 частки житлового будинку), [PERSON] (є власником 14/50 частки житлового будинку) та [PERSON] (є власником 19/50 частки житлового будинку), у позивача виникає необхідність щодо часткової зміни предмету позову, а саме уточнення, з якої саме частини будинку необхідно виселити відповідачів та залучення в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог співвласників будинку [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ На підставі договору дарування частини житлового будинку від 23.01.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори Київської області Запісочною О.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 3-1508 вона стала власником 17/50 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться в [ADDRESS] . Співвласниками інших (33/50) частин житлового будинку є [PERSON] , якій належить 14/50 частин житлового будинку та [PERSON] , якій належить 19/50 частин житлового будинку [ADDRESS] (треті особи по справі). Зауважує, що житловий будинок [ADDRESS] з надвірними будівлями та спорудами вже давно розділений між співвласниками на окремі домоволодіння з обладнаними окремими входами та підведеними до кожної з них окремо всіма комунікаціями, що підтверджується фотоматеріалами. У зв`язку з вищевикладеним просить суд усунути перешкоди їй у користуванні та розпоряджанні власністю шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] із житлового будинку за адресою: [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Судові витрати покласти на відповідачів. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали у повному обсязі як основний так і з частковою зміною предмету позову. Відповідачі та представник відповідача [PERSON] проти позову заперечували та просили в його задоволенні відмовити. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов [PERSON] таким, що не підлягає до задоволення по слідуючим підставам. Судом встановлено, що на підставі договору дарування частини житлового будинку від 23.01.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори Київської області Запісочною О.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 3-1508 позивач стала власником 17/50 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться в [ADDRESS] . В 2018 році за вищевказаною адресою також позивачем було приватизовано земельну ділянку кадастровий номер 3210800000:01:114:0073 площею 0,0941га з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На день укладення договору дарування частини житлового будинку, в подарованій позивачу частині будинку проживали син дарувальника - [PERSON] , дружина [PERSON] (відповідачі по справі) та їх син [PERSON] . Всі вони проживали з дозволу дарувальника в якості постійних жильців та зареєстрованим в будинку був син дарувальника - відповідач [PERSON] . Пунктом 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2\~передбачено, що відповідно до статей\~55,\~124 Конституції України\~та\~статті 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст.\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Під час розгляду справи судом встановлено, що на день укладення договору дарування частини житлового будинку, в будинку проживав постійно і зареєстрований з 1987 року син дарувальника відповідач по справі [PERSON] , та постійно проживала без реєстрації з часу одруження дружина відповідача [PERSON] . Наразі в спірному будинку зареєстрована позивач з неповнолітньою дитиною, та відповідач [PERSON] .. Був зареєстрований дарувальник [PERSON] , але нині він вже помер. Відповідач [PERSON] є сином дарувальника [PERSON] , з дитинства проживав в цьому будинку. Батьки відповідача не оскаржували факт його проживання чи реєстрації. Після смерті матері [PERSON] фактично вступив в права спадкування шляхом спільного проживання зі спадкодавцем. І продовжував проживати разом із батьком [PERSON] . Відповідач [PERSON] іншого житла не має, постійно проживає у спірному будинку, після одруження в цей же будинок перейшла проживати і постійно проживає на протязі 22 років його дружина відповідач [PERSON] . В цьому будинку виросли їх діти. Факт проживання не заперечували і батьки відповідача [PERSON] як власники будинку. Згідно до ст.. 156 ЖК України члени сім`ї\~власника жилого\~будинку (квартири),\~які проживають\~разом з\~ним у\~будинку (квартирі),\~що йому\~належить,\~користуються жилим\~приміщенням нарівні\~з власником\~будинку (квартири),\~якщо при\~їх вселенні\~не було\~іншої угоди\~про порядок\~користування цим\~приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Позивач не була власником спірного житлового будинку у 1987 році, тоді коли був там зареєстрований відповідач [PERSON] відповідно будь якої її згоди не потрібно. Житловий кодекс України не передбачає такої підстави для виселення як зміна власника, якщо попереднім власником було надано згоду на проживання у будинку своїм дітям. Як зазначено у ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Фактично позивачем ставиться питання про виселення мене та моєї сім`ї з будинку, який належав моєму батькові. Єдина підстава для виселення члена сім`ї власника визначена ст. 157 ЖК з посиланням на ч. 1 ст. 116 ЖК України. А саме, єдиною умовою для виселення громадянина без надання іншого жилого приміщення, є наступна поведінка: «Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення». Позивачем не надано доказів того, що відповідач [PERSON] в якийсь спосіб руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематично порушує правила співжиття. Згідно відомостей, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві часткової власності трьом співвласникам: [PERSON] (17/50 частин), [PERSON] (14/50 частин) та [PERSON] (19/50 частин). Дружина відповідача [PERSON] [PERSON] , як член сім`ї відповідача поселилась в спірну частину будинку з дозволу власника будинку, так як її заселення ніхто не оспорював. Проживає в цьому будинку 22 роки, веде з чоловіком і його нині покійним батьком, спільне господарство. Вона зареєстрована за іншою адресою, в квартирі своєї мами, де ще проживає її брат з сім`єю. Відповідно прийняти рішення щодо виселення [PERSON] суд не може, поскільки буде порушено право сторін на шлюб та приватне та сімейне життя. Згідно правової позиції Верховного суду (Постанова від 15.01.2020 справа 754/613/18ц) тривалий час проживання у спірній квартирі/будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні ст.. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно правової позиції Верховного суду (Постанова від 12.04.2021 справа 367 1355/18) наголошено на тому, що згідно з частиною першою статті 405\~ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. За змістом зазначених приписів правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до статті 17\~Закону України\~від 23\~лютого 2006\~року №\~3477-IV\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України»\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями. Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Під час розгляду даної справи судом встановлено, що відповідачі не є такими, що самоправно вселились в будинок за адресою: [ADDRESS] , а вселились з дозволу попередного власника - батька відповідача [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що під час розгляду даної справи не було здобуто доказів, не надав таких доказів і позивач, що втручання у право особи на повагу до її житла є законним, виправданим, необхідним у демократичному суспільстві та переслідує легітимну мету, визначену у п.2 ст. 8 Конвенції. Таким чином, подана позовна заява не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed