Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

Позивач звернулась в суд із позовом до відповідача, в судовому засіданні позовні вимоги уточнила, просить зобов'язати відповідача здійснити розрахунок по заробітній платі в повному об'ємі за період з 01.01.2010 р. по 05.05.2014 р., скасувати наказ № 22-К від 07.04.2014 р. про звільнення та зобов'язати відповідача видати наказ про звільнення за власним бажанням, скасувати наказ № 21- к від 07.04.2014 р. про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани та стягнути з відповідача відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 10000 грн. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала з мотивів наведених в позовній заяві та письмових поясненнях (а.с. 73-75). З приводу кожної з вимог пояснила наступне. З 01.08.1977 р. по 07.04.2014 р. вона працювала на посаді провідного інженера відділу регуляції проліферації клітин та апоптозу в Інституті біології клітин НАН України. Вважає, що за період з 01.01.2010 р. по 05.05.2014 р. відповідач не в повному об'ємі здійснив з нею розрахунок по заробітній платі, в зв'язку з чим має місце заборгованість, яка не була їй виплачена в день звільнення, проте не змогла визначити загальний розмір боргу. Зазначила, що на її думку відповідач не повністю компенсував їй невикористану відпустку за чотири дні з 17.04.2014 р., також їй не оплачено лікарняне за період 07.04.2014 р. по 16.04.2014 р. Крім цього відповідач протиправно не виплачував їй надбавку за науковий стаж в розмірі 20% від посадового укладу в сумі 290 грн. в місяць. А саме така надбавка не була врахована при оплаті її невикористаної відпустки тривалістю 45 днів, при проведенні розрахунку в наслідок звільнення в травні 2011 р. в розмірі 652,50 грн., та відповідно не враховувалась судом при визначенні заробітку за вимушений прогул у судовому рішенні від 15.11.2012 р. про поновлення її на роботі, а саме в сумі 5359,20 грн. Також при поновлення її на роботі, за рішенням суду, 16.11.2012 р. її було переведено на нижчий уклад ніж до момент звільнення і цю різницю відповідач зобов'язаний їй компенсувати, при цьому конкретного розміру компенсації не визначає. Крім цього вважає, що відповідач заборгував їй відшкодування 13075,40 грн. понесених витрат у службовому відрядженні в період з 13.02.2011р. по 14.03.2011 р. у м. Відні. При цьому зазначила, що частково пов'язанні з відрядженням витрати взяла на себе австрійська сторона. Також в 2010 р., не зважаючи на успішний захист нею наукової дисертації, їй безпідставно не виплачено 3000 грн. премії, з мотивів наявності у неї догани. Також позивач вважає, що їй безпідставно не виплачено заробітну плату за 4 травня 2011 р., з мотивів її відсутності на робочому місці, що не відповідає дійсності. З приводу вимог про скасування винесених відповідачем наказів про звільнення та притягнення до дисциплінарної відповідальності пояснила наступне. Вважає, що винесені відповідачем накази від 07.04.2014 р. № 21- К про оголошення їй догани та № 22-К про з її звільнення за власним бажанням, винесенні протиправно оскільки в період з 07.04.2014 по 16.04.2014 р. вона перебувала на лікарняному. Підтверджуючі документи суду надати не може оскільки, лікарняний листок вона передала 16.04.2014 р. в бухгалтерію інституту, де такий було знищено. Крім цього 28 березня 2014 вона звернулась до керівника інститут з заявою про надання їй відпустки з 31 березня до 04.04.2014 р., отже правомірно була відсутня на робочому місці 31.03.2014 р., в зв'язку з чим її безпідставно притягнено до дисциплінарної відповідальності за прогул у цей день. При цьому пояснила, що 28 березня 2014 р. її повідомили про відмову керівника у наданні відпустки в зв'язку з виробничою необхідністю і в зв'язку з цим вона того ж дня написала заву про звільнення за власним бажанням з 31.03.2014 р. Крім цього пояснила, що оскільки вона являється ветераном праці, їй зобов'язанні надавати відпустку у визначений нею час. Також підтвердила, що 04.04.2014 р. в зв'язку з вирішенням питання притягнення її до дисциплінарної відповідальності за прогул вона надала письмові пояснення. Наступного разу прибула на робоче місце лише 16.04. 2014 р. Враховуючи вказані обставини позивач також просить стягнути з відповідача в її користь відшкодування завданої, внаслідок протиправних дій відповідача, моральної шкоди в розмірі 10000 грн. З приводу представлених представником відповідача документів, позивач повідомила, що такі являються сфальсифікованими і тому їх не слід брати до уваги. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, з мотивів наведених в письмових поясненнях (а.с. 27-30, 146-148). Повідомив, що дійсно позивач будучи відсутньою на робочому місці з 22.12.2013 р, в зв'язку з лікарняними та відпустками, 28.03.2014 р. звернулась з заявою про надання їй чергової відпустки з 31.03.2014 р. Дізнавшись про відмову керівника у надані їй такої відпустки позивач подала заяву від 28.03.2014 р. про звільнення її за власним бажанням з 31 березня 2014р. який мав бути її останнім робочим днем. Однак 31.03.2014 р. позивач на робочому місці не з'явилась про що було складено доповідну записку та відповідний акт, а також позивачу повідомлено про необхідність надання пояснень щодо причин прогулу. 04.04.2014 р. в кінці робочого дня надала пояснення з приводу причин відсутності, врахувавши які керівником інституту в наступний робочий день 07.04.2014 р. було прийнято рішення про накладення на позивачку дисциплінарного стягнення за прогул у виді догани, а також враховуючи її заяву в цей же день видано наказ про звільнення [PERSON] за власним бажанням. Зазначив, що позивач не представила, за місцем праці, жодного документального підтвердження перебування її на лікарняному в період з 31.03.2014 р. по 07.04.2014 р. Також вважає, що враховуючи попередню тривалу відсутність позивачки на робочому місці їй підставно відмовлено у наданні чергової відпустки з 31.03.2014 р. Крім цього позивач, на момент розгляду її заяви, не представила документальне підтвердження наявності у неї статусу ветерана праці. Отже оскаржувані накази винесенні правомірно та жодних підстав для їх скасування немає. Також просить суд врахувати, що всі позовні вимоги, окрім тих що стосуються оплати праці, заявлені позивачкою з порушенням визначених ст. 233 КЗпП України строків звернення до суду, в зв'язку з чим не підлягають задоволенню. Твердження позивачки про наявність заборгованості інституту по виплаті їй заробітної плати, представник відповідача вважає безпідставними. В зв'язку з відсутністю позивачки на робочому місці в день звільнення 07.04.2014 р., відповідач 08.04.2014 р. належні позивачці при звільненні кошти, перерахував на її банківську карточку, що підтверджується представленими суду документами та не заперечується позивачкою. Зазначив, що одночасно позивачці були перераховані кошти в сумі 660,72 грн., які їй помилково не виплачені при звільненні в 2011 р. З приводу доплати за наук стаж, то виплата такої позивачці здійснювалась пропорційно до відпрацьованого часу. Розмір виплати за вимушений прогул визначений рішенням суду та відповідає сумі виплаченій позивачці при поновленні роботі. З приводу вимоги про відшкодування витрат понесених позивачкою у службовому відрядженні в м. Відень, пояснив наступне. Відрядження мало місце на підставі міжурядової угоди між урядами України та Австрії та проводилось за рахунок приймаючої сторони, що не заперечує позивачка. Крім цього до даної вимоги також просить застосувати строк, позовної давності. Щодо вимоги про виплату премії за успішний захист позивачкою наукової дисертації, вважає таку безпідставною оскільки суду не представлено жодного доказу наявності у позивачки наукового ступеню та заперечує, що така обставина являється підставою для виплати премії. Враховуючи наведене просить відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши представлені суду документи та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] працюючи на посаді провідного інженера відділу регуляції проліферації клітин та апоптозу наказом заступника директора Інституту біології клітин НАН України № 21-к від 07.04.2014 (а.с. 10) була притягнена до дисциплінарної відповідальності в зв'язку з відсутністю на робочому місці протягом робочого дня 31.03.2014р. та цього ж дня наказом №22-к (а.с. 6) була звільнена з посади за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію. Мотивуючи свої вимоги про скасування вказаних наказів позивач вважає, що такі винесені відповідачем протиправно оскільки в період з 07.04.2014 по. 16.04.2014 р. вона перебувала на лікарняному. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 61 ЦПК України передбачає, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже оскільки суду не представлено жодного документального підтвердження перебування позивачки на лікарняному в період з 07.04.2014 по. 16.04.2014 р. і така обставина заперечується відповідачем (довідка а.с. 50, 98), даний факт вважається недоведеним, та не може являтись підставою для задоволення позовних вимог про скасування наказів. Також безпідставним являється посилання позивачки, на її перебування у відпустці з 31 березня до 04.04.2014 р., оскільки як встановлено судом заява позивачки від 28.03.2014 р. про надання такої відпустки (а.с. 8) не задоволена керівником Інституту, про що позивач була невідкладно повідомлена. Свідок [PERSON], яка працює в Інституті біології клітини НАН України на посаді начальника відділу кадрів, в судовому засіданні повідомила, що позивач в її присутності 28.03.2014 р. написала заяву про надання відпустки, та залишила не дочекавшись рішення керівника. Цього ж дня свідок в телефонному режимі повідомила позивача про відмову у наданні їй відпустки, що позивач підтвердила в судовому засіданні. Також свідок зазначила, що вона особисто 08.04.2014 р., телефоном, повідомила позивача про винесення наказів про її звільнення та оголошення догани, позивач відповіла, що хтось з її родини прийде та забере вказані накази. Однак через декілька годин подзвонила і сказала що вона буде на лікарняному, проте жодних документів, які б підтверджували перебування позивача на лікарняному в період квітня 2014 р. в Інституті немає, такі позивачкою не подавались. Крім цього свідок повідомила, що яки позивач з'явилась на робочому місці 31.03.2014 р., була б звільнена того ж дня. Отже [PERSON] зобов'язана була з'явитись на робочому місці 31.03.2014 р. Факт відсутності [PERSON] на робочому місці на протязі дня з 9:00 год. до 17:00 год. підтверджується актом від 31.03.2014 р., № 1 (а.с. 32) Крім цього у відповідності до вимог ч.1 ст. 233 КУпАП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно акту «Про відмову від підпису про ознайомлення з наказом» від 29.04.2014 р., № 03 (а.с. 37) начальник відділу кадрів [PERSON] ознайомила [PERSON] з оскаржуваними наказами, проте позивач відмовилась ствердити підписом таке ознайомлення. Із змісту позовної заяви, пояснень позивачки та представленої нею копії наказу № 22-К від 07.04.2014 р. про звільнення (а.с. 6) вбачається, що такий наказ нею було отримано позивачкою 5 травня 2014 р. Оскільки з даним позовом позивач звернулась до суду 05.08.2014 р. нею пропущено тримісячний строк з дня коли вона дізналась про винесення наказу щодо оголошення їй догани та місячний строк з дня вручення їй наказу про звільнення. Отже в задоволенні позову в частині скасування наказів відповідача слід відмовити. Згідно вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Позивач вважає, що з нею не в повному об'ємі проведено розрахунок при звільненні. Відповідно до наказу «Про звільнення [PERSON].» від 07.04.2014 р., № 22-к (а.с. 6) при звільненні [PERSON] належить виплатити компенсацію за 6 календарних днів щорічної відпустки та а також відповідно до ст. 24 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» грошову допомогу в розмірі шести місячних посадових окладів з урахуванням надбавки і доплат у сумі 17012,52 грн. Нарахування та виплата відповідачем вказаних коштів, з відрахуванням податків, підтверджується розрахунково-платіжною відомістю за квітень 2014 р. (а.с.102), платіжним дорученням від 09.04.2014 р. (а.с. 100) та випискою по картковому рахунку [PERSON] (а.с. 76). Суд вважає безпідставним твердження позивача про необхідність виплати їй компенсації за невикористану відпустку за чотири дні з 17.04.2014 р. та лікарняне за період 07.04.2014 р. по 16.04.2014 р., оскільки як встановлено вище позивачку звільнено 07.04.2014 р. із займаної посади і підстав для скасування даного наказу немає, а факт перебування її на лікарняному у вказаний період в судовому засіданні не доведено. Надбавки за науковий стаж, яка не була врахована у суму компенсації за невикористану відпустку тривалістю 45 днів при розрахунку в зв'язку із звільненням в 2011 р., донарахована позивачці з врахуванням індексації в розмірі 660,72 грн., згідно довідки «Про нараховані доходи за квітень 2014 р.» від 28.10.2014 р., № 31 (а.с. 178) Відповідно до довідки від 05.12.2014 р., № 258 (а.с. 177) [PERSON] доплат за науковий стаж донараховані та виплачені в період 2010 р., 2011 р. пропорційно до відпрацьованого часу. Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначалась рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16.11.2012 р., яке вступило в законну силу, і даний факт не оспорюється сторонами, в зв'язку з чим дане питання не може підлягати повторному судовому вирішенню. Твердження позивачки про те, що при поновленні на роботі на підставі рішення суду від 16.11.2012 р. їй було зменшено посадовий оклад спростовується довідкою від 07.11.2014 р., № 32, згідно з якою розміри посадового окладу [PERSON] з листопада 2012 р. збільшився до 1744, 00 грн. замість 1452,00 грн. в період березень - травень 2011 р. Наведені посадові оклади позивачки також відповідають затвердженим розпорядженням Президії НАН України схемам посадових укладів наукових працівників науково-дослідних установ і організації та інших наукових установ НАН України (а.с. 130-137). Також не зважаючи на вимоги ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України, позивач не представила суду документального підтвердження захисту нею наукової дисертації та не навела правових підстав вимоги про виплату їй премії в розмірі 3000 грн. Як вбачається з копії наказу Інституту біології клітини НАН України «Про відрядження» від 11.02.2011 р., № 13 (а.с. 126) [PERSON] надано відрядження з 13.02.2011 по 15.03.2011 р. в м. Відень в рамках програми з науково-технічного співробітництва між Україною в Республікою Австрія, без оплати видатків на відрядження. Крім цього дана вимога заявлена з порушенням визначених ч.1 ст. 233 КЗпП України строків звернення до суду для вирішення трудового спору. Відповідно до копії табелю обліку використаного робочого часу за травень 2011 р. (а.с. 138) позивач [PERSON] 4.05.2011 р. була відсутня за місцем праці. Отже з наведено вбачається, що позивач безпідставно стверджує про здійснення відповідачем неповного розрахунку при її звільненні також нею не представлено жодного доказу недостовірності наданих відповідачем документів. Згідно вимог ч.1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки в судовому засіданні не встановлене факту порушення відповідачем прав позивачки, також безпідставною являється вимога про стягнення відшкодування завданої моральної шкоди. Таким чином враховуючи вищенаведені обставини, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed