Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-31 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що з 12.08.2006 р. по 07.04.2016 р. вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Мають дитину [PERSON], [INFO] До реєстрації шлюбу з погодженням чоловіка з його матірю, вона була зареєстрована в [INFO]. Дана квартира належить чоловіку і його матері на праві власності. З 12.04.2015 р. вона з дитиною в квартирі не проживає, оскільки чоловік їх вигнав з квартири. В серпні 2015 р. вона разом із дитиною повернулась до квартири, однак через 2 дні пішла з квартири. Наразі проживає в квартирі свого батька, він має бажання продати квартиру, а тому вона з дитиною може залишитись на вулиці. Вона просила чоловіка, щоб останній дозволив їй з дитиною жити за місцем реєстрації, однак він категорично відмовився та змінив замки на вхідних дверях. Просить суд усунути їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням, вселити її та її сина до квартири [ADDRESS], стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти, сплачені за надання правової допомоги в розмірі 1350,00 грн. 06.07.2016 р. до суду надійшов зустрічний позов [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, який ухвалою суду від 06.07.2016 р. було прийнято до спільного провадження з первісним позовом. Так, позивачі за зустрічним позовом звернулись до суду з позовом, в якому зазначили, що їм на праві власності належить квартира [ADDRESS]. У вказаній квартирі зареєстровані також [PERSON] та її син [PERSON] До квітня 2015 року [PERSON] та її син [PERSON] проживали у вказаній квартирі. У подальшому сімейні стосунки між [PERSON] та [PERSON] не склались, 07.04.2016 р. шлюб між ними було розірвано в судовому порядку. У подальшому відповідачка не виявила бажання проживати у спірній квартирі. На даний час [PERSON] проживає в квартирі свого батька. [PERSON] в теперішній час проживає у спірній квартирі без реєстрації шлюбу з [PERSON], також у квартирі проживає [PERSON] Таким чином, відповідачка фактично не проживає у квартирі з 12.04.2015 р., але продовжує залишаться там зареєстрованою. Домовленостей між ними та відповідачкою про збереження житла за останньою не було, тому перебування відповідачки зареєстрованою в квартирі порушує їх право власності. Просять суд усунути їм перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою 54 в будинку №2 по вулиці Гоголя в м.Селидове шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали вимоги позову, наполягали на його задоволенні. Заперечували проти задоволення зустрічного позову в повному обсязі. Відповідач за первісним позовом [PERSON] позивач за зустрічним позовом [PERSON] та їх представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення первісного позову в повному обсязі. Наполягали на задоволенні зустрічних вимог. Третя особа - представник відділу опіки та піклування Селидівської міської ради [PERSON], в судовому засіданні просила вирішити справу на розсуд суду з дотриманням вимог чинного законодавства. Допитані в судовому засіданні якості свідків [PERSON], [PERSON], кожен окремо, пояснювали, що вони є подругами позивачки, характеризували сторін дуже позитивно, і було дивно, що вони розірвали шлюб. Обом відомо зі слів [PERSON], відповідно у вересні та жовтні 2015 року, що остання не могла зайти у спірну квартиру, у якій знаходиться спільне майно колишнього подружжя. Суд, вислухавши сторони, представників сторін, третю особу, свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 12.08.2006 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-НО № 061918, виданим виконкомом Гірницької міської ради м.Селидове. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 07.04.2016 р. шлюб було розірвано. Від шлюбу мають дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-АМ № 054417, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану у м.Селидове Донецької області. Право на житло є одним із найголовнішим невідємних прав особи, проголошених\~ст. 47 Конституції України. Це право означає не лише можливість особи набути житло у власність або в користування, а й право особи на проживання в жилому приміщенні. При цьому\~Конституція\~проголошує принцип забезпечення державою створення умов, необхідних людині для набуття житла у власність або в користування та неможливості примусового позбавлення житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, власниками квартири [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності є [PERSON] та [PERSON] (а.с.12) Відповідно до наданої довідки №1229 від 17.05.2016 р., виданої КП «СЄЗ м.Селидове», акту про проживання від 25.06.2016 р., в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: з 16.06.2006 р. [PERSON], [PERSON], крім того, в квартирі зареєстрований [PERSON] та [PERSON] Відповідно до акту про не проживання від 30.06.2016 р. [PERSON] та її син [PERSON] не проживають за місцем реєстрації з квітня 2015 року. Згідно довідки №31/90 від 12.07.2016 р., виданої ОСББ «[PERSON], 31 м.Селидове», [PERSON] проживає без реєстрації за адресою: м.Селидове, вул..К.Маркса, 31/90, з квітня 2015 р. і по теперішній час. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до вимог статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Згідно ст.10 ЦПК України сторони та інші особи які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. [PERSON] жодного доказу на підтвердження своїх позовних вимог не надала. В судовому засіданні встановлено, що спірну квартиру разом з дитиною вона залишила сама разом зі своїми речами, ніхто їй з спірної квартири не виганяв, наявність незначного скандалу між сторонами, що обидва не заперечували, не можна вважати вимушеністю залишення квартири. Суду не надано безспірних переконливих доказів та судом не встановлено, що відповідач чинив чи чинить зараз якісь перешкоди у користуванні відповідачкою спірним житлом. Замок на вхідних дверях відповідач змінив не тому, щоб чинити перешкоди [PERSON], а тому, що той зламався, і не у минулому році, а 2 місяці тому, і ніхто за дублікатом до нього не підходив. Той факт, що у спірній квартирі залишилась частина спільно набутого майна теж правового значення для вирішення данного спору не має, оскільки за сторонами залишається право розподілу спільного майна у разі потреби, а ті речі, що позивачці були необхідні [PERSON] забрала коли залишила спірну квартиру, про що вона сама пояснювала. На час розгляду справи у суді позивачка мешкає разом з дитиною у трикімнатній квартирі батька, більш там ніхто не мешкає. Про що вона сама заявила, а її доводи про те, що відповідач повинен купити їй та сину квартиру не ґрунтується на Законі. Суд не приймає до уваги показання свідків, оскільки свідкам відомо про якісь обставини виключно зі слів позивачки, особисто вони не були очевидцями того, що позивачка намагалась вселитись у спірну квартиру, до того ж їх показання носять неконкретний характер, не вказано коли конкретно, при яких обставинах позивачка не могла зайти в квартиру. Таким чином, судом встановлено, що права та інтереси позивача по первинному позову, зокрема житлові, ніяким чином не порушуються з боку відповідача, а тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України\~ власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно зі\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. І власник, згідно зі\~ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм будинком. Частиною 1\~статті 405 ЦК України\~передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до приписів\~статті 405 ЦК України, відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що тягне втрату членом сімї права користування помешканням. Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту. Але за відсутності згоди про безоплатне користування помешканням колишній член сімї повинен вносити плату за користування помешканням і за комунальні послуги. Цей висновок відповідає частині четвертій ст.\~156\~та\~162 ЖК. Частиною 2\~статті 18 Закону України «Про охорону дитинства»\~передбачено, що діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Частиною 4\~статті 29 ЦК України\~передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, в якому вона проживає. Згідно з частиною 1\~статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною 1\~статті 163 СК України\~передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Залишаючи за малолітньою дитиною [PERSON] право користування жилим приміщенням, а саме квартирою № 54 в будинку №2 по вулиці Гоголя в м.Селидове, і визнаючи матір малолітньої дитини такою, що втратила право користування жилим приміщенням, буде порушено принцип 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матірю, крім виняткових обставин.\~\~ Враховуючи викладене вище, з урахуванням інтересів малолітньої дитини, суд вважає, що позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням також підлягають залишенню без задоволення. На підставі ч. 2\~ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.16, 29, 319, 321, 383, 391, 405, ЦК України, ст.156, 162 ЖК УРСР, ст.ст. 160, 163 СК України, ст. 9 Конвенції про права дитини, Декларації прав дитини,

Outcome: dismissed