Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що на підставі свідоцтва № 213 про право власності на житло, виданого Ленінською районною адміністрацією Запорізької міської ради 10.02.2000 року, квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності в рівних долях громадянам: [PERSON] - 1/4 частка, [PERSON] - 1/4 частка, [PERSON] 1/4 частка, [PERSON] 1/4 частка. 19 липня 2013 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] Калеві (громадянином [PERSON]) та змінила своє прізвище на [PERSON]. З моменту укладання шлюбу [PERSON] за адресою своєї реєстрації фактично не проживає. З 07.12.2013 року вона постійно проживає в Німеччині зі своїм чоловіком У добровільному порядку вирішити питання щодо зняття відповідача з реєстрації позивач не може, оскільки на теперішній час відповідач проживає за межами України і не має можливості приїздити до України. Реєстрація відповідача позбавляє позивача можливості вільного володіння та користування належною їй власністю та отримання субсидії на сплату комунальних платежів, як малозабезпеченої особи. Тому просить суд усунути перешкоди у здійсненні права власності, шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позивач у судове засідання не зявилась, надала суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не зявилась, надала суду заяву у якій позовні вимоги визнала у повному обсязі. Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва № 213 про право власності на житло, виданого Ленінською районною адміністрацією Запорізької міської ради 10.02.2000 року, квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності в рівних долях громадянам: [PERSON] - 1/4 частка, [PERSON] - 1/4 частка, [PERSON] - 1/4 частка, [PERSON] - 1/4 частка. 19 липня 2013 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] Калеві (громадянином [PERSON]) та змінила своє прізвище на [PERSON] (свідоцтво про шлюб серія І-СР № 099583 від 19 липня 2013 року). З моменту укладання шлюбу [PERSON] за адресою своєї реєстрації [ADDRESS], фактично не проживає. Даний факт підтверджується актом про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації, складенм сусідами. З 07.12.2013 року [PERSON] постійно проживає в Німеччині зі своїм чоловіком. за адресою: 23554 Любек, Глюксінштрассе, 15, про що свідчить карта перебування у Німеччині № Y0FС88R82R. Крім того, 25 квітня 2017 року помер чоловік позивача - [PERSON] (свідоцтво про смерть І-ЖС № 386740), що значно ускладнило її матеріальне становище. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст.317 ЦК України встановлено, що власникам належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається своїм майном. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. За положеннями статей 379, 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. Права власника житлового будинку (квартири) визначені у статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише за підстав, передбачених законом. Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно ст. 7 Закону України № 13 82-1V «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 15 Цивільний кодекс України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що реєстрація відповідача перешкоджає позивачу у реалізації права вільно володіти та розпоряджатися своїм майном, належними чином оформити субсидію, на яку вона має право, що ставить її у скрутне матеріальне становище. В даному випадку усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не суперечить вимогам чинного законодавства. На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.\~\~ Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України у звязку зі звільненням позивача від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved