Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнень посилається на те, що їй на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Вишгородською районною державною нотаріальною конторою 07 серпня 2009 року, належить житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований по вул. Тихвінська, 26 в м. Дніпропетровську. 04 лютого 2016 року [PERSON] стало відомо про те, що земельна ділянка, на якій розташований належний позивачу на праві власності житловий будинок № 26 по вул. Тихвінська в м.Дніпроптеровську належить на праві власності іншій особі, а саме: [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 серпня 1998 року. Оскільки положеннями ст. 30 Земельного кодексу України в редакції, чинній станом на день виникнення спірних правовідносин, передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими обєктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди позивач просила суд, з урахуванням уточнень, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0617 га, що розташованої за адресою: м.Дніпро, вул. Тихвінська, 26, який був укладений 05 серпня 1998 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 4549; визнати за позивачем право власності на вказану земельну ділянку в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої 01 жовтня 2008 року; скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на вказану земельну ділянку. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позов не визнали, просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Окрім того представником [PERSON] було заявлено про застосування до позовних вимог строку позовної давності. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надіслала на адресу суду заяву про розгляд даної цивільної справи без її участі, в заяві зазначила, що при укладанні у 1998 році договорів з відчуження належних їй домоволодіння та земельної ділянки їй було повідомлено, що покупці бажають оформити купівлю будинку та земельної ділянки на різних власників, а нотаріус, який реєстрував відповідні правочини пояснив, що це законно, тому [PERSON] погодилась на таке побажання /а. с. 102/. Третя особа в судове засідання не зявились, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності, при ухваленні рішення по даній справі поклалась на розсуд суду. Вислухавши осіб, які приймали участь в судовому засіданні, дослідивши докази по справі, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено в судовому засіданні, 26 червня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу посвідчений, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3783. За умовами даного договору на користь [PERSON] [PERSON] відчужила належний їй на підставі свідоцтва про право на спадщину від 09 червня 1995 року житловий будинок з господарчими будівлями, розташований на земельній ділянці площею 605 кв.м за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Тихвінська, 26 /а. с. 10/. На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 05 серпня 1998 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №4549, [PERSON] купила, а [PERSON] продала належну їй на праві власності на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ДП Д*№014676 69078036 від 24 червня 1998 року земельну ділянку, розташовану за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Тихвінська, 26 /а. с. 9, 11, 71/. [PERSON] набула право власності на домоволодіння № 26 по вул. Тихвінській в м. Дніпропетровську на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері [PERSON], виданого Вишгордською районною державною нотаріальною конторою Київської області 07 серпня 2009 року за реєстровим № 1-3075. Дані обставини підтверджуються матеріалами справи /а. с. 7, 8, 12/. З матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON]Г вбачається, що [PERSON] окрім зазначеного свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння № 26 по вул. Тихвінській в м. Дніпропетровську були видані свідоцтва право на спадщину на земельну ділянку та на пайовий внесок /а. с. 81, 82/. Відповідно до пояснень, наданих сторонами та їхніми представниками в судовому засіданні, [PERSON] є донькою [PERSON], а [PERSON] є чоловіком [PERSON], шлюб між якими розірвано; коштом [PERSON] був побудований житловий будинок № 26 по вул. Тихвінській в м. Дніпропетровську. Стаття 15 ЦК України\~передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України\~передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності. Слід також зазначити, що у відповідності до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Положеннями ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Між тим, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В пункті 28 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року розяснено, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи, що позивач дізналась (мала дізнатись) про те, що право власності на земельну ділянку № 26 по вул. Тихвінська не було набуто її матірю за життя 07 серпня 2009 року (в день видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння № 26 по вул. Тихвінська в м.Дніпропетровську), суд приходить до висновку про пропуск позивачем передбаченого 257 ЦК України строку на звернення до суду з даним позовом, у звязку з чим суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні даного позову в повному обсязі. Судові витрати розподілити відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed