Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання договору дарування квартири недійсним, посилаючись на те, що вона зареєстрована та постійно проживає в квартирі за адресою [ADDRESS]. Дана квартира належала їй та її покійному чоловікові на підставі свідоцтва про право власності в частках 1/3 та 1/6 відповідно. 06 серпня 1997 року вона та її чоловік підписали договір дарування частини квартири та подарували відповідачці ? частину вищевказаної квартири. Проте до цього часу про існування даного договору вона не знала. Вважає, що відповідач обманним шляхом змусила її та чоловіка підписати договір дарування, при укладанні якого вони вважали такий правочин договором довічного утримання. Просила суд визнати договір дарування частини квартири недійсним. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали повністю та просили його задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні відмовити, оскільки договір дарування укладався добровільно. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що 06 серпня 1997 року між сторонами було укладено договір дарування частини квартири, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] подарувала своїй дочці, відповідачці по справі вілповідно 1/6 та ? частину квартири, а разом ? частину квартири за адресою: [ADDRESS], що належала їм на підставі свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації Соснівського райвиконкому міста Черкаси від 06.11.96 року зареєстрованого в Черкаському інвентар бюро за р. № 664. Договір посвідчений приватним нотаріусом Фіщук В.Я. та зареєстрований в Черкаському обласному бюро технічної інвентаризації. За умовами договору обдарований набуває права власності на згадану частину квартири з моменту посвідчення договору в нотаріальній конторі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] зазначає, що після підписання договору дарування, який вони вважали договором довічного утримання, вони з чоловіком продовжували сплачувати комунальні витрати тільки вдвох, а після смерті чоловіка, який помер [INFO], вона самостійно сплачує всі рахунки за квартиру. Відповідач зареєстрована в квартирі, але проживає за кордоном разом зі своєю донькою, внаслідок чого вона не може отримати субсидію та здійснює платежі за всіх зареєстрованих осіб. Дана квартира є її єдиним житлом, а змоги купувати інше житло у їх сім'ї не було, що в свою чергу ще раз підтверджує їх намір підписати саме договір довічного утримання, а не договір дарування. Дані твердження позивача спростовуються наступним. При укладені договору сторонами було дотримано вимоги, передбачені ст. 203 ЦК України, що посвідчено приватним нотаріусом Фіщук В.Я., а також досягнуто згоди з усіх істотних умов. Укладаючи договір дарування, відповідач не брала на себе обов'язок матеріально допомагати позивачці, сплачувати комунальні послуги. Ч. 1 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Верховний Суд України під час розгляду справи N 6-133цс12 в постанові від 14 листопада 2012 р. дійшов висновку, що оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Твердження позивачки про те, що вона мала намір укласти договір довічного утримання не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки жодних доказів на підтвердження цих обставин позивачкою не надано. Посилання позиваки на її похилий вік суд не приймає до уваги як підставу для визнання договору недійсним, оскільки на момент укладення договору позивачка мала повну цивільну дієздатність, її дієздатність обмежена не була. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Так, для укладення договору довічного утримання нормами ЦК України передбачено певні вимоги, які не були дотримані сторонами під час укладення договору. Доводи позивачки щодо обіцянки відповідачки надавати їй матеріальну допомогу, не свідчить про її намір укладення договору довічного утримання, оскільки такий обов'язок не передбачений договором, що укладався. Аналізуючи зазначені вище норми, якими визначено поняття договору довічного утримання та договору дарування, суд приходить до висновку, що підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні, в даному випадку позивачка мала право ставити питання про визнання правочину удаваним, оскільки вона стверджує, що мала на меті укладення договору довічного утримання, а не договору дарування. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що між сторонами насправді було укладено договір довічного утримання, а не договір дарування. Суд вважає, що, позивач усвідомлювала характер договору, підписуючи договір дарування квартири, позивач не міг не зауважити, що підписує саме договір дарування, враховуючи зміст договору та ознайомлення щодо змісту та правових наслідків укладення договору. Так, посилання позивачки саме на недійсність правочину саме на підставі ч. 3 ст. 203 ЦК України, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. З урахуванням зазначеного вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого доведення, не є обґрунтованими, а тому позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed