Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], у якому просить визнати відповідача таким, що втрати право користування домоволодінням, розташованим у м.\~Дніпро, вул. Повстанська, 12, а також усунути їй перешкоди у користуванні таким домоволодінням шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Відповідач надав суду заперечення, в яких посилаючись на те, що позивач постійно влаштовує сварки та змушує його жити в інших місцях, просить суд відмовити у задоволенні позову. Позивач у судове засідання не зявилась, натомість її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував щодо викладених у позовній заяві обставин та зазначив, що складений акт про відсутність у домоволодінні його речей від 16.03.2017р. був складений після того, як позивач у січні 2017 року вигнала його з місця проживання. Представник Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради не брав участі у судовому засіданні, хоча про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. [PERSON] у судове засідання не зявилась, натомість матеріали справи містять від неї заяву, у якій вона позовні вимоги підтримує та просить справу розглядати за її відсутності. Заслухавши пояснення сторін та свідків, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Позивач є власником домоволодіння, розташованого у м.\~ Дніпро, вул. Повстанська, 12, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 07.04.2010р., посвідченого державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та витягом про реєстрацію права власника на нерухоме майно від 06.05.2010р. (а.с.5-6). Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідач є онуком позивача, а відтак відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України він мав право користування вказаним житлом як член сімї позивача та бути зареєстрованим за відповідною адресою, що підтверджується довідкою № б-24 від 17.03.2010р., виданою головою квартального комітету № 38 (а.с.14). Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що відповідач не проживає у спірному домоволодінні з січня 2015 року. Дана обставина підтверджується актом № 57, складеним членами комісії [PERSON], [PERSON], затверджений головою квартального комітету № 28 17.03.2017р. (а.с.15), даний факт також підтвердили свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які були допитані у судових засіданнях. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд не бере до уваги посилання відповідача на те, що він не проживає у спірному домоволодіння лише з січня 2017 року, як на підставу своїх заперечень, оскільки він всупереч неодноразовим розясненням суду у судових засіданнях щодо вимог ч.1 ст.60 ЦПК України, посилаючись на відсутність часу та зайнятість на роботі, доказів даної обставини суду не надав. Згідно з ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012р. №6-57цс11, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України. Таким чином, оскільки відповідач не є власником (співвласником) домоволодіння, розташованого в м. Дніпро, вул. Повстанська, 12, та доказів на спростування обставини щодо не проживання у ньому понад рік суду не надав, суд доходить висновку, що він втратив право користування ним, а право власності позивача у даній справі підлягає захисту, оскільки згідно з ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: approved