Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

позивач звернувся у суд із позовом до відповідача у якому просить визнати останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що їй на праві спільної сумісної власності належить спірна квартира. Перебувала у шлюбних відносинах із [PERSON] . У 2009 році зареєструвала у спірній квартирі його сина [PERSON] , однак такий фактично у цій квартирі не проживав, не сплачував платежі за житлово-комунальні послуги, не брав участі в утриманні майна. У відповідності до ст. ст. 319, 405 ЦК України просить позов задовольнити. 22 лютого 2021 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив у якому [PERSON] визнає позов у повному обсязі. Щодо судових витрат на професійну правничу допомогу відповідач просить у таких відмовити за недоведеністю. 04 січня 2021 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. У судовому засіданні представник позивач позов підтримав повністю. Просить такий задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, місце і час розгляду справи, подав відзив на позовну заяву, який містить визнання позову, а відтак, враховуючи думку представника позивача з цього питання, суд вважає за можливе провести засідання у відсутності осіб, що не з`явились . Дослідивши матеріали справи та з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Суд установив, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] , що підтверджено копією свідоцтва про право власності на житло від 13 жовтня 1997 року № [NUMBER] . Суд приймає до уваги обставину реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою - [ADDRESS] , яка визнається відповідачем, а тому у відповідності до ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Відповідно до ст. 317 Цивільного процесуального кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ст. ст. 319, 321 цього Кодексу власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Відповідно до ст. 391 цього Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Згідно з ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так, ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Із матеріалів справи суд не встановив жодних домовленостей між сторонами щодо права на користування цим майном. На підставі аналізу вищенаведених норм та встановлених обставин справи, суд дійшов до висновку, що самостійного права на житло відповідач не має, а його право на користування спірною квартирою є похідним від права користування колишнього члена сім`ї одного із співвласників спірної квартири, а саме позивача. За таких обставин суд прийшов до переконання, що оскільки позов не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а також враховуючи добровільність визнання відповідачем обставин, які стосуються вимоги про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщення у відповідності до вимог ст. ст. 321, 391, 405 Цивільного кодексу України, ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України, суд прийшов до висновку про необхідність визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщення, а саме квартовою [ADDRESS] , а відтак позов необхідно задовольнити повістю. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 139 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 142 цього Кодексу у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Суд установив, що позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 840,80 грн, згідно з квитанції наявної у матеріалах справи. Оскільки, відповідачем подано до суду про визнання позову до розгляду справи по суті, що підтверджено матеріалами справи, суд прийшов до переконання, що позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить у розмірі 420,40 грн. Разом із тим, із відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 420,40 грн. Щодо судових витрат понесених позивачем на професійну правничу допомогу, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 1 ст. 137 цього Кодексу витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків, надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. З матеріалів справи убачається, що між адвокатом Усенко А.І. та позивачем [PERSON] 21 вересня 2020 року укладено договір про надання правової допомоги № 46. Додатковою угодою до цього договору погоджено гонорар адвоката у відповідності до розділу 3 цього договору. Із матеріалів справи встановлено, що позивач до позовної заяви додає попередній розрахунок судових витрат на професійну правничу у розмірі 5000,00 грн, з яких 3000,00 грн. за складання позовної заяви, 2000,00 грн за участь адвоката у двох судових засіданнях по справі. Згідно з акту приймання-передачі наданої правової допомоги від 23 грудня 2020 року та меморіального ордеру від 22 грудня 2020 року підтверджено виконання робіт щодо складання позовної заяви на суму 3000,00 грн. Разом із тим, адвокат взяв участь в одному судовому засіданні, яке відбулось 25 лютого 2021 року, що підтверджено протоколом судового засідання, а відтак позивачем також понесено витрати на правову допомогу на суму 1000,00 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн.

Outcome: approved