Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-01 00:00:00

Позивач звернувся з позовом про стягнення з [PERSON] невиплаченої заробітної плати в сумі 9142,5 грн. та середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення в сумі 74 578,4 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що у період з 21.01.2008 року по 15.05.2009 року Позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем, що встановлено рішення Старосинявського районного суду Хмельницької області від 04.04.2019 року по справі № 2-48/11. Те, що в даний період перебував у трудових відносинах Відповідач не заперечує Відповідач звільнив Позивача - 15.05.2009 року проте не провів розрахунку при звільненні та фактично за даний період часу заробітна плата Позивачу виплачено не було. Позивач вказує, що при звільнені Відповідач повинен був виплатити йому заробітну плату в розмірі 9142,5 грн. враховуючи розмір мінімальної заробітної плати за відповідні періоди. Крім цього вказує, що відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. в інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середнього (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством , календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Враховуючи вищенаведене вказує, що його середньоденна заробітна плата складала 28,4 грн. У зв`язку з тим, що Відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло за останні три роки з 15.05.2009 року по 06.11.2019 року, що становить 2626 робочих днів, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 74 578,4 грн.( 2626х28,4) Відповідач на вказану позовну заяву було подано відзив у якому Відповідач проти позову заперечив повністю. В обґрунтування підстав для відмови в позові посилається на те, Позивач отримував заробітну плату та відсоток від продажу товарів. Вказує на те, що дані обставини ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області у справі №2-48/11 від 09.02.2017р. Крім цього вказує на порушення строків звернення Позивачем до суду з позовною заявою. Дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з частиною третьою статті 24 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Частиною четвертою зазначеної норми передбачено, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Позивач перебував у трудових відносинах з Відповідачем з 21.01.2008 року по 15.05.2009 року. Даний факт встановлений постановою ВС КЦС № 2-48/11 від 21.10.2020р. Як передбачено ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до приписів ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначенні суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Крім того, частинами 1, 2 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А I групи. З аналізу вказаної правової норми вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум. Однак, в день звільнення позивача 15.05.2009 року відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст. 116 КЗпП України. Посилання Відповідача на те, що Позивач отримував заробітну плату суд не приймає до уваги, оскільки Відповідачем не надано жодних доказів на даних обставин. В матеріалах справи відсутні дані бухгалтерського обліку Відповідача про нарахування та виплату заробітної плати Позивачу. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку про підставність позовних вимого про стягнення з Відповідача 9142,50 грн. невиплаченої заробітної плати. Щодо позовної вимоги про стягнення з Відповідача, середнього заробітку за весь період затримки розрахунку в сумі 74578 грн. 40 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. в інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середнього (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством , календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Так, для визначення середньої заробітної плати використовують таку формулу ЗПсер = ЗПф : Рф, де ЗПсер - середньоденна (середньогодинна) заробітна плата; ЗПф - сума заробітної плати за фактично відпрацьовані працівником робочі дні (години) протягом розрахункового періоду та інших виплат, що включаються до розрахунку середнього заробітку і нараховані у розрахунковому періоді; Рф - кількість робочих днів (годин), фактично відпрацьованих у розрахунковому періоді. Середньоденна зарплата становить 625 (зарплата квітень 2009)+312,5 (зарплата травень 2009)/ (22 робочих дні та 11)=937,5/33= 28,4 грн. За таких обставин, середньоденна заробітна плата позивача складає 28,4 грн. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло за останні три роки з 15.05.2009 року по 06.11.2019 року, а це є 2626 робочих днів, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 2626х28,4=74 578,4 грн. Правова позиція ВСУ від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16: Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України слід дійти висновку про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог Позивача.

Outcome: approved