Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду з зазначеним позовом в обґрунтування якого зазначила, що 29.05.2008 року між нею та АКІБ «Укрсиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредити за № 11353506000, з метою забезпечення вказаних зобов'язань між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] 29.05.2008 року було укладено договір поруки № 207737. 12.12.2011 року між ПАТ «Укрсиббанк»та ТзОВ «Кей - Колект» було укладено договір факторингу та договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки відповідно до якого відбувся перехід права вимоги у тому числі і за зобов'язаннями за договором № 11353506000. Позивач зазначає, що про існування оспорюваного договору їй стало відомо лише у 2013 році під час розгляду справи у Дрогобицькому міськрайонному суді Львівської області про стягнення з неї на користь ТОВ «Кей - Колект» заборгованості за договором № 11353506000. Посилаючись на вказані обставини, на положення законодавства України, вважає, що укладання оспорюваного договору факторингу від 12.12.2011 року укладеного між ПАТ «Укрсиббанк» та ТзОВ «Кей - Колект»протирічить чинному законодавству України, зокрема статті 203 ЦК України, а відповідно ТОВ «Кей - Колект» не набуло права вимоги з неї та [PERSON] за договором споживчого кредиту № 11353506000, на підставі чого просить визнати договір факторингу від 12.12.2011 року укладеного між ПАТ «Укрсиббанк» та ТзОВ «Кей - Колект»в частині переходу до відповідача права вимоги з неї за договором № 11353506000, недійсним. Особи, що приймають участь у розгляді справи в судове засідання не з'явились, про день та час розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином відповідно до вимог ЦПК України. Від позивача до суду надійшла заява про підтримування позовних вимог та розгляд справи за її відсутності. За таких обставин, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін та третіх осіб за наявними в матеріалах справи доказами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Частиною 1 статті 15 Цивільного Кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як вбачається зі змісту п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Таким чином, особою, яка має право звернутися до суду з позовом, обравши такий спосіб захисту свого права як визнання договору недійсним, є сторона цього договору. Така сама правова позиція щодо суб'єкту звернення до суду за захистом свого права шляхом визнання договору недійсним закріплена в Постанові ВСУ від 07.11.2012 року № 6-107 цс 12. Згідно змісту позовної заяви та копії оспорюваного договору факторингу від 12.12.2011 року (а.с. 4-9), останній укладено між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей - Колект», тобто [PERSON] (позивач) не є стороною оспорюваного договору. На підставі викладеного, позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають і доводи та докази приведені позивачем в позовній заяві та додані до неї, можуть бути предметом розгляду суду в рамках розгляду справи щодо звернення ТОВ «Кей - Колект» до [PERSON] з відповідною вимогою на підставі повноважень що витікають з оспорюваного договору, або ж зазначені доводи позивач не позбавлений права привести обравши інший спосіб захисту свого права. В зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, що приймають участь у розгляді справи відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Outcome: dismissed