Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до відповідача та просила провести реальний розподіл будинковолодіння № 6 «Б» на вул. Токарській в м. Івано-Франківську відповідно до належних їй 57/100 часток житлового будинку під № 6 «Б», що знаходиться на вул. Токарській в м. Івано-Франківську та належних [PERSON] (відповідачу) 43/100 часток житлового будинку під № 6 «Б», що знаходиться на вул. Токарській в м. Івано-Франківську, встановити порядок користування земельною ділянкою, яка знаходиться на вул. Токарській 6 «Б» в м. Івано-Франківську між співвласниками розташованого на ній будинковолодіння у частках, що відповідають часткам у праві власності на будівлі, стягнути судовий збір. Після проведення будівельно-технічної експертизи позивач збільшила та уточнила позовні вимоги та просила визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно (земельну ділянку) від 11.07.2014 року серія САК №608687, реєстраційний номер 405103426101, кадастровий номер 2610100000:14:002:0312 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), площею 0,0568 га. за адресою: вул. Токарська 6 «Б» м. Івано-Франківськ, виготовленого на імя [PERSON], провести реальний розподіл будинковолодіння № 6 «Б» на вул. Токарській в м. Івано-Франківську відповідно до належних позивачці 57/100 часток житлового будинку під № 6 «Б», що знаходиться на вул. Токарській в м. Івано-Франківську та належних відповідачу 43/100 часток житлового будинку під № 6 «Б», що знаходиться на вул. Токарській в м. Івано-Франківську, встановити порядок користування земельною ділянкою, яка знаходиться на вул. Токарській 6 «Б» в м. Івано-Франківську між співвласниками розташованого на ній будинковолодіння у частках, що відповідають часткам у праві власності на будівлі, стягнути з відповідача грошову компенсацію за відхилення від ідеальних часток в розмірі 23 253 грн. 06 коп., стягнути судові витрати. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що батько позивачки, як власник 57/100 будинковолодіння, не погоджував відповідачу технічної документації для відведення земельної ділянки. Будучи власником більшої частини будинковолодіння він отримав у користування меншу частину земельної ділянки, більшу частину земельної ділянки отримав у власність відповідач. Крім того, на земельній ділянці, яка належить відповідачу, знаходиться власність позивачки, а саме частина літньої кухні та сарай під літ. «Д». Щодо реального розподілу будинковолодіння, то експертом надано один реальний варіант розподілу житлового будинку враховуючи фактичне користування житловим будинком. Щодо встановлення порядку користування земельною ділянкою, то позивача влаштує другий варіант визначений експертом, оскільки вона фактично користується фундаментом відповідача, а відповідач користується належною позивачці частиною літньої кухні та сараєм. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з мотивів наведених в позовній заяві та в заяві про уточнення позовних вимог. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в задоволенні позову відмовити з мотивів наведених в письмових запереченнях, будинковолодіння вже розділено на підставі рішення суду від 14.08.1986 року, відповідач є власником земельної ділянки, тому немає підстав для встановлення порядку користування земельною ділянкою. Підстав для скасування свідоцтва також немає, оскільки відповідач набув у власність земельну ділянку згідно вимоги чинного законодавства, отримавши погодження від батька позивачки, згідно проекту землеустрою та рішення органу місцевого самоврядування. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, всебічно, повно та обєктивно дослідивши матеріали справи, висновок експерта, судом встановлено наступне. Згідно рішення суду від 14.08.1986 року між [PERSON] та [PERSON] розділено будинковолодіння, що знаходиться в м. Івано-Франківську на вул. Токарській № 6 «Б». [PERSON] залишено на праві особистої власності: коридор, кладову, кухню 16,25 м.кв. та кімнату 20,84 м.кв., що складає 57/100 частини житлового будинку, стайню, частину літньої кухні криницю, 1/2 частину огорожі, а за [PERSON] залишено: веранду, кімнату 10,31 м.кв., кімнату 21,97 м.кв., шо становить 43/100 частини будинку та зобовязано [PERSON] за свій рахунок зробити для себе вхід з веранди, стайню, туалет, 1/2 частину огорожі. Встановлено порядок користування земельною ділянкою, кожному визначено по 1/2, тобто по 5032 м.кв. (а.с.11). Право особистої власності на частини будинку зареєстровано в Івано-Франківському ОБТІ (а.с.11 зв.). Отже, вказаним рішенням суду чітко визначено які приміщення передано у власність сторонам, земельну ділянку залишено у їх спільному користуванні. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На підставі вказаного рішення суду відповідач зареєстрував за собою право особистої власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що підтверджується копією свідоцтва про право власності та витягом про реєстрацію в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.159, 160). [PERSON] за собою право особистої приватної власності на будинок не зареєструвала, продала свою частку [PERSON], який в свою чергу продав [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу від 04.04.1989 року (а.с.192-193). 12.08.2013 року [PERSON] подарував частку житлового будинку позивачці [PERSON], що підтверджується копією договору дарування (а.с.9). Як вбачається із витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 57/100 частки будинковолодіння (а.с.10). Реєстрацію права особистої власності відповідача та свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме: будинковолодіння № 6 «Б» на вул. Токарській в м. Івано-Франківську, ніхто не оскаржував. Отже, на даний час за позивачкою зареєстровано право спільної часткової власності, а за відповідачем право особистої приватної власності на будинковолодіння № 6 «Б» на вул. Токарській в м. Івано-Франківську Згідно зі ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. За клопотанням позиваки судом було призначено судову будівельно-технічну експертизу. Згідно висновку експерта № 11/01/15 (а.с.49-77), враховуючи фактичне користування житловим будинком, надано лише один варіант його поділу. Позивачка просить виділити їй у власність кімнату 1-3 площею 20,84 м.кв, кухню 1-2 площею 16,25 м.кв., коридор 1-1 площею 3,7 м.кв., кладочку 1-6 площею 2,9 м.кв., сарай під літ. «В», а відповідачу виділити кімнату 1-4 площею 21,97 м.кв., кімнату 1-5 площею 10,31 м.кв., сарай під літ. «Д», 1/2 частину літньої кухні під літ. «Б». Але, рішенням суду вже проведено розподіл будинковолодіння із чітким визначенням приміщень які передано [PERSON] та відповідачу [PERSON] [PERSON] зареєстрував за собою право особистої приватної власності на свою частину будинковолодіння, яка йому виділена рішенням суду від 14.08.1986 року, а тому немає підстав для задоволення позовної вимоги про проведення реального розподілу будинковолодіння. Щодо вимоги позивача про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно (земельну ділянку) від 11.07.2014 року серія САК №608687 та встановлення порядку користування земельною ділянкою то суд виходить з наступного. Рішенням суду від 14.08.1986 року у справі за позовом [PERSON] та [PERSON] про розподіл будинку встановлено порядок користування земельною ділянкою на вул. Токарській 6 «Б» в м. Івано-Франківську і кожному з них визначено по 1/2, тобто по 5032 м.кв. Як вбачається із копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.07.2014 року серії САК № 608687, витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.07.2017 року та копії витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 01.04.2014 року, відповідачу на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0568 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 2610100000:14:002:0312, що знаходиться на вул. Токарській 6 «Б», 1 (а.с.96, 97, 98). Державна реєстрація земельної ділянки в державному земельному кадастрі проведена на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, 04.11.2013 року (а.с.99-126). 07.03.2013 року відповідачу рішенням Івано-Франківської міської ради надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а.с.104). Як вбачається із плану земельної ділянки (а.с.117), межі земельної ділянки погоджені суміжними землекористувачами, в тому числі і батьком позивачки [PERSON] Належних та допустимих доказів того, що [PERSON] не погоджував межі земельної ділянки відповідачу, позивачем та її представником суду не надано. Згідно договору дарування від 12.08.2013 року позивачці подаровано окрім частини житлового будинку ще й частину літньої кухні під літ. Б та сарай під літ. «Д». Позивачка вказує, що на території земельної ділянки, що належить відповідачу знаходиться її власність, а саме: частина літньої кухні під літ. «Б» та сарай під літ. «Д». Із свідоцтва про право власності на нерухоме майно яке видане відповідачу не вбачається, що до складу будинковолодіння входить частина літньої кухні під літ. «Б» та сарай під літ. «Д» (а.с.159). Однак, сторони визнають, що між попередніми власником часини будинку [PERSON] та власником частини будинку [PERSON] вже багато років тому була усна домовленість про те, що [PERSON] відмовився на користь [PERSON] від частини літньої кухні, що перебувала на земельній ділянці [PERSON], а в свою чергу [PERSON] відмовився на користь [PERSON] від сараю, що знаходився на земельній ділянці [PERSON] Жодних письмових договорів між сторонами не було укладено. Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Статтею 118 ЗК України визначено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відповідачем вказаних вимог закону було дотримано та отримано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку, господарських споруд. Позивачка посилається на ст. 120 ЗК України та вказує, що свідоцтво про право власності відповідача на земельну ділянку слід визнати недійсним оскільки на приватизованій ним земельній ділянці знаходиться її власність, однак саме рішення органу місцевого самоврядування про надання згоди на розробку проекту землеустрою, погодження проекту землеустрою, надання у власність земельної ділянки не оскаржує. Крім того, позивачка так і не оформила за собою належним чином право особистої приватної власності на частину літньої кухні та сарай, які, на думку позивачки, знаходяться на земельній ділянці, яка передана у власність відповідачу. Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема ст. ст. 116, 118 ЗК України (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від: 18 вересня 2013 р. у справі № 6-92цс13; 23 жовтня 2013 р. у справі № 6-93цс13). Згідно зі ст. ст. 152, 155 ЗК України державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень та цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішенням чи угодам. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 4 червня 2014 р. у справі № 6-46цс14). Отже, позивачем рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність не оскаржується, належних та допустимих доказів недійсності свідоцтва про прав власності на земельну ділянку суду не надано, підстав для визнання свідоцтва недійсним на даний час судом не встановлено. Відповідач оформив за собою право особистої власності на земельну ділянку, а тому немає підстав для встановлення порядку користування земельною ділянкою та стягнення грошової компенсації. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивачки на даний час є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, 116, 118, 120 ЗК України, ст. ст. 15, 16, 356, 358, 364 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 61 ЦПК України,

Outcome: dismissed