Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання [PERSON] такою що втратила право на користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 19 квітня 2018 року посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Кобзар О.Ю, та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №121319161 від 19 квітня 2018 року. Відповідно до вказаного договору [PERSON] передала, а [PERSON] отримала у власність вказану квартиру. Як зазначає позивач між нею та [PERSON] досягнуто усної згоди, що на день угоди [PERSON] звільнить квартиру та забере свої особисті речі та знімиться з місця реєстрації. Однак, як зазначає позивач, [PERSON] частково виконала умови договору звільнила квартиру, забрала свої особисті речі, однак не знялась з місця реєстрації. Відповідно до акту від 31 травня 2019 року посвідченого Головою ОСМД № Книжковий-19» Лопатюком А. В. де зазначено, що [PERSON] дійсно з 19 квітня 2018 року не проживає у квартирі [ADDRESS] . Тому, у зв`язку з наявністю реєстрації відповідача у домоволодінні перешкоджає позивачу у праві володінні, користуванні та розпорядженням майном. Ухвалою суду від 05 липня 2019 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 23 липня 2019 року. У зв`язку з неявкою сторін по справі розгляд справи відкладено на 24 вересня 2019 року. У зв`язку зі знаходженням судді Свяченою Ю.Б. на лікарняному розгляд справи відкладено на 15 жовтня 2019 року. У судове засідання 15 жовтня 2019 року з`явився представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась. Про час та місце розгляду справи повідомлялась. Протокольною ухвалою суду від 15 жовтня 2019 року підготовче засідання закрито, призначено справу до судового розгляду на 28 листопада 2019 року. У судовому засіданні 28 листопада 2019 року представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив суд задовольнити у повному обсязі, зазначивши що [PERSON] є дочкою позивачки [PERSON] . Відповідач подарувала квартиру своїй матері, але не знялась з місця реєстрації. Близько півтора року позивач з відповідачем не спілкуються. Позивач оплачує комунальні послуги за відповідача. У судове засідання 28 листопада 2019 року відповідач не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомляла. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, на підставі заяви позивача про заочний розгляд справи згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача в заочному порядку. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши докази, що є наявними у матеріалах справи, вислухавши думку позивача та пояснення свідків, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 19 квітня 2018 року [PERSON] передала майно, а саме квартиру [ADDRESS] Відповідно до витягу ж Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 квітня 2018 року за № 121319161 квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] . Відповідно до акту про не проживання від 31 травня 2019 року [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . не проживає з 19 квітня 2018 року не проживає, її особистих речей у будинку немає. У судовому засіданні 29 листопада 2019 року була допитана у якості свідка [PERSON] , яка пояснила, що вона є заступником голови ОСББ «Книжний-19» дуже добре знає відповідача, неодноразово заходила до неї у квартиру. Однак тривалий час її не бачила. Десь близько весною цього року ( 2019 року) бачила відповідача [PERSON] у місті, та дізналась від неї те, що [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] . У судовому засідання 29 листопада 2019 року була допитана у якості свідка [PERSON] , яка зазначила, що вона разом з позивачкою - [PERSON] проживає в одному під`їзді та є членом ОСББ «Книжний-19». Приблизно весною 2018 року складала список осіб , які проживають у квартирі [ADDRESS] їй відкрила двері невідома їй жінка представилась як [PERSON] , і сказала що вона є власником вказаної квартири, і те що відповідач [PERSON] там більше не проживає. Весною 2019 року [PERSON] , як член ОСББ « Книжковий» склала акт про те, що [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає. В суду немає підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених свідком, його пояснення відповідають та не суперечать обставинам, свідчення про які містяться в інших зібраних по справі доказах. Згідно з ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно з ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою. При цьому, в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних у кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Судом не встановлено обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали відповідачу у користуванні вищевказаним житлом, а також не встановлено обставин, які б дозволяли вважати, що право користування цим жилим приміщенням зберігається на законних підставах за відсутнім понад встановленого законом строку відповідачем. Відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин цивільної справи суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими і доведеними позивачем та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Outcome: approved