Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про виділення в натурі будинковолодіння та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] та присвоєння будинковолодінню поштової адреси. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником 1/2 частини будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS]. Власником іншої 1/2 частини будинку є відповідач [PERSON] Порядок користування і володіння будинком та земельною ділянкою позивач та відповідач узгодили, але угоди про спосіб виділення своєї частки із загального майна не досягнуто. Кожна частина належить власникові на праві приватної власності. Земельна ділянка розподілена між сторонами таким чином: Позивачу 575,73 кв.м. Відповідачу 475,58 кв.м., згідно плану земельної ділянки, яку провів землевпорядник. Такий порядок користування будинком та земельною ділянкою встановився з 1980 року і є чинним на теперішній час. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, надала заяву в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила справу розглядати без її участі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав заяву в якій проти задоволення позовних вимог не заперечував та просив справу розглядати без його участі. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, врахувавши заяви представників сторін, дослідивши та вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач є власником 1/2 частини будинком з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 06.08.1980 року, посвідченого Першою київською обласною державною нотаріальною конторою 22.04.1980 року. Власниками іншої 1/2 частини будинку є відповідач [PERSON] Порядок користування і володіння будинком та земельною ділянкою позивач та відповідач узгодили, але угоди про спосіб виділення кожному його частки із загального майна не досягнуто. Кожний власник користується та володіє такими приміщеннями будинку: Позивач користується та володіє наступними приміщеннями у вищевказаному житловому будинку: коридор - 6,2 кв.м.; санвузол - 4,3 кв.м.; прихожа - 7,6 кв.м.; житлова кімната - 13,2 кв.м.; житлова кімната - 26,6 кв.м.; житлова кімната - 9,1 кв.м.; кухня - 12,1 кв.м.; надвірні споруди: - літера «В» - гараж; під «В» - погреб, під «Г» - вбиральня. Відповідач користується та володіє наступними приміщеннями у вищевказаному житловому будинку: веранда - 5.4 кв.м; ванна - 2,6 кв.м.; прихожа - 8,8 кв.м.; кухня - 11,4 кв.м.; житлова кімната - 13,9 кв.м.; житлова кімната - 9,5кв.м.; житлова кімната - 26.7 кв.м.; надвірні споруди: - під «Б» - погреб; Б - гараж; Д - вбиральня, Е - сарай. Кожна частина належить власникові на праві приватної власності. Також встановлено, що будинок розташований на земельній ділянці, яка також розподілена між сторонами. Позивач користується 0,0547 га., а відповідач 0,05 га., згідно плану земельної ділянки, яку провів землевпорядник. Такий порядок користування будинком та земельною ділянкою встановився з 1980 року і є чинним на теперішній час. Відповідно до архівної довідки від 08.07.2015 року № 06-04/774 виданої Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області за адресою: [ADDRESS] у графі «всього землі» зазначено 0,09 га. Проте, з іншої архівної довідки від 12.01.2016 року № 06-04/6 вбачається, що після проведення упорядкування землекористування по колгоспу вирішено закріпити за робітниками та службовцями земельні ділянки. У списку, що додається до протоколу, за №41 значиться [PERSON], площа його земельної ділянки складає 0,14 га. Надалі родичі [PERSON] продали 1/2 частину будинку за адресою: [ADDRESS] в 1980 році [PERSON] Позивач просила розділити житловий будинок та поділити в натурі земельну ділянку між нею та відповідачем відповідно до встановленого порядку користування, розташовану за адресою: [ADDRESS] із наданням кожному власнику будинковолодіння окрему запропоновану поштову адресу, на що слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, згідно ч.1 ст. 356 ЦК України та ч.1 ст. 86 ЗК України, є спільною частковою власністю. Таким чином, земельна ділянка з розташованими на ній житловим будинком та надвірними господарськими спорудами за [ADDRESS], належать позивачу та відповідачу на праві спільної власності з визначення часток кожного із співвласника, яка складається з житлового будинку з надвірними спорудами та земельною ділянкою. До складу житлового будинку [ADDRESS], входять надвірні споруди, які розміщені на земельній ділянці і становлять з ним одне ціле, а саме: 2 погреби, сараю, 2 гаража, 2 вбиральні, що підтверджується експлікацією, яка міститься в технічному паспорті на житловий будинок, складеного 17.12.2014 року в результаті проведення його технічної інвентаризації Київським міським БТІ за інвентаризаційній справі № 22275. Згідно п. в) ч. 2 ст. 89 ЗК України земельні ділянки співвласників жилого будинку перебувають у спільній сумісній власності. Встановлено, що сторони спільно користуються закріпленою за їх будинком землею, проте кожен з них має окремий вхід до своєї частини будинку і веде окреме господарство. З матеріалів справи вбачається, що позивач має намір розподілити між нею та відповідачем земельну ділянку по [ADDRESS] в натурі та приватизувати належну їй частку. Проте передумовою цього є встановлення меж земельної ділянки в натурі. Відповідно до ч. 4. ст. 120 ЗК України, при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. У відповідності з ч. 1 ст. 30 ЗК України (в редакції 1991 р.), ч. 4 ст. 88 ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції 2001 р.), ч. 2 ст. 377, ч. 3 ст. 415 ЦК України, з переходом до позивача права власності на частину вищевказаного домоволодіння, до позивача перейшло й право користування земельною ділянкою на тих же умовах і в тому ж обсязі, що й попередньому власнику будівлі (споруди). Тобто, учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб Згідно ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Однак, в ч.1 ст. 358 ЦК України зазначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, що також знайшло своє відображення і в ч.1 ст. 88 ЗК України, відповідно до якої володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Таким чином, з моменту набуття позивачем та відповідачем права спільної часткової власності на житловий будинок та земельну ділянку, сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуються спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками. Тому, актами цивільного законодавства України надано право співвласникам на поділ та виділ майна, що є у їх спільній частковій власності, зокрема. У відповідності до ч.1 та ч.2 ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. На відміну від вказаного вище положення акту цивільного законодавства, яке надає право співвласнику майна здійснювати його поділ у натрі, ст. 88 ЗК України, як спеціальною нормою, яка регулює земельні правовідносини, передбачено, що учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення. Проте, наведені вище норми гарантують кожному із співвласників право на поділ (виділ) в натурі того майна, яке знаходиться у їх спільній частковій власності і після здійснення якого, право спільної власності припиняється, кожен із співвласників набуває право особистої приватної власності на майно, що утворюється в результаті його поділу (виділу), і зміст якого проявляється, перш за все, у здійсненні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження майном за своєю волею, на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб. Співвласниками земельної ділянки по [ADDRESS] є позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] Чинним земельним законодавством передбачено право громадянина на безкоштовну приватизацію земельної ділянки. Для реалізації вказаного права сторонам необхідно встановити частку у спільній сумісній власності, виділити частку земельної ділянки в натурі та встановити межі земельної ділянки. Згідно ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян. Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Статтею 121 ЗК України передбачено норми безоплатної передачі земельної ділянки у власність громадянина. Аналізуючи вище перелічені норми земельного законодавства, суд приходить до висновку, що позивачу [PERSON] має бути виділена земельна ділянка площею 0,0547 га. та 1/2 частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. В свою чергу, відповідачу має бути виділена земельна ділянка площею 0,05 га. та 1/2 частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. За таких обставин, позивач набувши земельну ділянку в спільну власність з відповідачем, має право, попередньо визначивши розмір земельних часток, на поділ земельної ділянки в натурі, виділивши у власність частку земельної ділянки, яка відповідає вартості 0,547 га. частки всієї земельної ділянки, яка знаходиться під житловим будинком та необхідна для його обслуговування. Більш того, у відповідності до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 4 жовтня 1991 року, одночасно з розв'язанням спору про право власності на будинок, виділ частки або встановлення порядку користування конкретними приміщеннями, суд може також вирішити позов, якщо він заявлений, про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою між громадянами, яким жилий будинок належить на праві спільної власності. Як вбачається з положення ч.1 та ч.3 ст. 367 ЦК України та ст. 88 ЗК України, поділ в натурі майна, яке перебуває у спільній частковій власності, може бути здійснено за домовленістю між співвласниками, шляхом укладання договору про поділ нерухомого майна, який повинен бути вчинений у письмовій формі з обов'язковим його нотаріальним посвідченням учасниками правочину. Проте, в тому випадку, якщо один із співвласників виявив бажання, не залежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ (виділ) спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту. Такі висновки ґрунтуються на положенні ст. ст. 15, 16 ЦК України та ст. 152 ЗК України, відповідно до яких кожній особі гарантується право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права або застосування інших способів захисту, встановлених законом, зокрема поділу (виділу) в натурі майна, що є у спільній частковій власності. За таких обставин, оскільки між сторонами не досягнуто домовленості про поділ (виділ) в натурі житлового будинку та земельної ділянки, що призвело до не можливості укласти договір про поділ цього майна, в порядку передбаченому ч.3 ст. 367 ЦК України, позивач має право на звернення до суду за захистом свого майнового права, шляхом здійснення поділу житлового будинку та виділу земельної ділянки в натурі, відповідно до частки кожної із сторін у спільній власності з метою припинення права спільної часткової власності на це майно. Також, слід зазначити, що відповідно до абз. 1 п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 4 жовтня 1991 року (з подальшими змінами та доповненнями), при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Встановлено, що будинок [ADDRESS] має окремі входи (технічно розподілені), у зв'язку з чим суд вважає за можливе виділити кожному із співвласників його частину в натурі. Крім того, в абз.4 п. 7 та п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», зазначено, що при поділі жилого будинку суд зобов'язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику. Різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про виділ позивачу в будинку [ADDRESS] наступних приміщень: коридор - 6,2 кв.м.; санвузол-- 4,3 кв.м.; прихожа - 7,6 кв.м.; житлова кімната - 13,2 кв.м.; житлова кімната - 26,6 кв.м.; житлова кімната -9,1 кв.м.; кухня - 12,1кв.м.; надвірні споруди --літера «В» - гараж; під «В» -- погреб, під «Г» -- вбиральня та земельну ділянку в розмірі 0,0547 га. Відповідачу слід виділити наступні приміщення: веранда - 5.4 кв.м; ванна - 2,6 кв.м.; прихожа - 8,8 кв.м.; кухня - 11,4 кв.м.; житлова кімната - 13,9 кв.м.; житлова кімната - 9,5кв.м.; житлова кімната - 26.7 кв.м.; надвірні споруди: -- під «Б» - погреб; Б - гараж; Д- вбиральня, Е - сарай та земельну ділянку в розмірі 0,05 га. Щодо виділу в натурі земельної ділянки, слід звернути у вагу на те, що такий виділ землі базується за тими ж принципами та методичними підходами, які застосовуються до поділу житлового будинку, за виключенням того правила, що у випадку виділу в натрі частки земельної ділянки, співвласнику якому вона виділяється, надається право саме на ту частину землі, на якій розташована відокремлена частина житлового будинку, що виділяється співвласнику. Отже, є всі правові підстави для виділення в натурі земельної ділянки позивачу та відповідачу із спільної часткової власності та встановлення меж. Згідно п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» одночасно з розв'язанням спору про право власності на будинок, виділ частки або встановлення порядку користування конкретними приміщеннями, суд може також вирішити позов, якщо він заявлений, про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою між громадянами, яким жилий будинок належить на праві спільної власності. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про виділ в натурі позивачу та відповідачу частини будинковолодіння та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS]. При цьому, за результатами кадастрової зйомки та складеного плану поділу земельної ділянки на [ADDRESS], земельна ділянка позивача [PERSON], проходить по точках: 3,4,5,6,7,8,18,19,3 - площею 0,0547 га., від точки 3 до точки 4 межа ділянки проходить по паркану та умовній лінії 4-5-6 по умовній лінії, 6-7-8 металева сітка, 8-18-19-3 по умовній лінії; земельна ділянка відповідача [PERSON] проходить по точках: 1,2,3,19,18,8,9,10,11,12,13,14,15,16,17,1 - площею 0,05 га., від точки 1 до точки 2 межа ділянки проходить по умовній лінії, точка 2-3 по паркану, 3-19-18-8 по умовній лінії, 8-9-10-11-12-13 по металевій сітці, 13-14 стіна будівлі, 14-15-16 по умовній лінії, 16-17-1 стіна будівлі. Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивач частково довела ті обставини, на які посилалась як на підставу своїх позовних вимог. В той же час суд враховує, що відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1993 року, інструкції «Про порядок виділу житлових будинків із складу домоволодіння в містах і селищах міського типу» від 1968 року, тимчасового положення «Про державну реєстрацію об'єктів нерухомого майна та прав власності на них в місті Києві», затвердженого рішенням Київської міської Ради від 20.06.2002 р. № 74/74, питання пов'язані з виділом окремих домоволодінь та присвоєння поштових адрес, належить в конкретному випадку до компетенції Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації, у зв'язку з чим вимоги про присвоєння будинковолодінню по [ADDRESS] окремої поштової адреси задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого судового збору 1653,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial