Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з наведеним позовом, у якому, вказуючи на те, що на автомобіль TOYOTA CAMRY, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER], який був набутий нею та [PERSON] у власність у період шлюбних відносин, було накладено арешт та оголошено його у розшук для забезпечення виконання третьою особою його зобовязань по сплаті коштів, вказувала, що відповідно до чинного законодавства звернення стягнення за зобовязаннями [PERSON] на такий автомобіль неможливе, а тому вказані обтяження безпідставно порушують права позивача, як власника 1/2 частки та користувача такого автомобіля, а отже підлягають скасуванню. Учасники справи у судове засідання не зявились, про час та місце його проведення повідомлені належним чином. Позивач звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Представник відповідача звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову заперечувала з підстав його необґрунтованості. Третя особа звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності. З наведених обставин провадження у справі суд ухвалив розглядати справу за відсутності сторін, на підставі наданих сторонами доказів та письмових пояснень. Так, засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Звертаючись до суду за захистом свого права позивач визначає предмет та підстави позову самостійно. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Так, з наданих до суду доказів та пояснень вбачаються наступні обставини справи. З 25 серпня 1995 року по 24 лютого 2009 року позивач перебувала у шлюбі з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу 1-ЖД № 031021 та свідоцтвом про розірвання шлюбу. 23.11.2006 року вказане подружжя придбало, за довідкою-рахунком ЄГП-210113, автомобіль TOYOTA CAMRY, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER], право власності на який було зареєстровано за [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. Відповідно до приписів ст.60 СК України, зазначений автомобіль є об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] В ході здійснення відповідачем виконавчих проваджень про стягнення з [PERSON] грошових коштів, постановами ВП № 49539916 від 15 квітня 2016 року, ВП № 50584097 від 28 липня 2016 року, винесеними державними виконавцями Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГУЮ в Одеській області, на вказаний автомобіль було накладено арешт та оголошено його у розшук. При цьому суд вважає за необхідне звернути увагу наступне. Відповідно до ст. 63, 68 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві сумісної власності, якщо не встановлено домовленості між ними. Разом з тим, до суду не було надано жодних відомостей про існування між колишнім подружжям будь-яких домовленостей щодо вказаного автомобіля, а тому, виходячи із змісту ст. 63 СК та ст. 70 СК України позивачу належить 1/2 його частина. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Таким чином суд доходить висновку про наявність у позивача вправ власності щодо 1/2 частини автомобіля TOYOTA CAMRY, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER], та у звязку з таким вказує на наступне. Положеннями ст. 41 Конституції України коженому гарантоване право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, встановлено засади непорушності права власності. Кореспондуючою є норма ст. 321 ЦК України, яка визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому положення ст. 391 ЦК України передбачають право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження ним. Окрім того суд, розглядаючи справу по суті, приймає до уваги і те, що відповідно до ч.2 ст. 183 ЦК України автомобіль є неподільною річчю, оскільки її не можна поділити без втрати її цільового призначення, тобто виділити частку в натурі неможливо, що у системному аналізі з положеннями ст. 73 СК України, відповідно до яких за зобов'язаннями одного із подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі, вбачається, що звернути стягнення заборгованості [PERSON] на таке майно неможливо. З викладеного, та приймаючи до уваги пояснення позивача щодо того, що вказаний автомобіль перебуває у її користуванні, суд доходить висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення у повному обсязі.

Outcome: approved