Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій посилається на те, що з 1989 року по 20.05.2013 року вона працювала у ВАТ «ХБК» на посаді ткалі 5 розряду ткацького виробництва. На день звільнення адміністрація підприємства не розрахувалась з позивачем, в зв'язку з чим, рішенням Дніпровського районного суду м.Херсона від 12.11.2013 року на її користь стягнуто середній заробіток за невиплачену заробітну плату при звільненні за період з 20.05.2013 року по 11.10.2013 року в сумі 5301,82грн., яка на теперішній час відповідачем не виплачена. Оскільки відповідач до теперішнього часу не розрахувався з позивачем по заробітній платі, то середній заробіток за 146 днів з 12.10.2013 року по 08.05.2014 року складає в сумі 7515,21грн., яку просить стягнути з відповідача та судові витрати. У судове засідання позивач не з'явилась, надала заяву, в якій підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила слухати справу без її участі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені вимоги такими, що підлягають задоволенню, враховуючи наступне. Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно трудової книжки, [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем, з 04.09.1989 року прийнята на роботу, наказ №1059 від 13.09.1989 року, звільнена 20.05.2013 року, за п.1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку з ліквідацією підприємства, наказ №31-К від 20.05.2013 року. Згідно довідки ВАТ «ХБК» №4/34/25-5-601 наданої позивачу, на день звільнення з підприємства 20.05.2013р. [PERSON] підлягає до видачі на руки по оплаті праці в сумі 5083,41грн. Згідно довідки №4/34/25-5-524 ВАТ «ХБК», виданої [PERSON], середня заробітна плата за період з листопада 2012 року по квітень 2013 року складає 36,9грн. Рішенням Дніпровського районного суду м.Херсона від 12.11.2013 року, з відповідача на користь [PERSON] стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 5301,82грн. за період з 20.05.2013 року по 11.10.2013 року. Згідно наданого позивачем розрахунку, середній заробіток за час затримки ВАТ «ХБК» виплати позивачу заробітної плати з 12.10.2013 року по 08.05.2014 року (за 146 днів затримки розрахунку) складає в сумі 7515,21грн. Враховуючи викладене, суд вважає, що оскільки позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем та 20.05.2013 року звільнилася з ВАТ «ХБК», яке вчасно не виплатило належних працівнику сум в добровільному порядку, що дає підстави для задоволення позову та стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 7515,21грн. за період з 12.10.2013 року по 08.05.2014 року та судового збору в розмірі 243,60грн.

Outcome: approved