Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-19 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом в якому просить визнати договір купівлі-продажу житлового будинку (як зазначено в договорі, але предметом якого є гараж), укладеного 28.11.2013 року та посвідченого приватним нотаріусом Малогон В.О. за яким [PERSON] передав у власність (продав) [PERSON] гараж під номером [ADDRESS] та стягнути з відповідачів на її користь судові витрати по справі. Позов обґрунтовано тим, що з 21.05.1988 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Під час спільного проживання ними було набуто в 2006 році, крім іншого, гараж, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 25.09.2009 року рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда шлюб між ними розірвано. Як їй стало відомо, 28.11.2013 року колишній чоловік - відповідач по справі [PERSON] за договором купівлі-продажу продав відповідачу [PERSON] належний їм на праві спільної сумісної власності гараж, що розташований в [ADDRESS]. Про існування вказаного договору їй стало відомо 20.01.2015 року під час судового засіданні по іншій справі. Посилається на вимоги статей 202, 203, 215, 230, 236, 369, 655 ЦК України, 60, 63, 65 Сімейного кодексу України та зазначає, що не надавала згоди відповідачу на відчуження майна, співвласником якого являється. Крім того, договір іменується як договір купівлі-продажу житлового будинку, в той час як за договором продається гараж, а тому він є недійсним, так як укладений без її згоди. Посилаючись на вказані обставини, норми діючого законодавства, просить задовольнити позов. Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просив задовольнити позов. Відповідач [PERSON] та його представник, відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, надали суду заперечення та посилаючись на викладені в них обставини просили відмовити в задоволенні позову. Третя особа: приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Малогон В. О. в судове засідання не з»явилась, про час та місце слухання справи повідомлена, надала суду письмові пояснення, причини неявки суду не сповістила. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON] та його представника, відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.05.1988 року, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25.09.2009 року. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦКУ, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Вказане кореспондується і вимогами ст. 60 Сімейного кодексу України. Можливість передбачати у договорі інший режим спільно нажитого майна, ніж режим спільної сумісної власності, випливає із положень ст. 64 Сімейного кодексу України. Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається нате, що вона як співвласник не надала відповідачу [PERSON] права на продаж належного їм гаражу, а тому договір купівлі-продажу є таким, що суперечить вимогам законодавства. Судом встановлено, що в період зареєстрованого шлюбу [PERSON] та [PERSON] відповідач [PERSON] самовільного побудував гараж по [ADDRESS], що підтверджується висновком ОКП «Кіровоградське обласне об»єднане бюро технічної інвентаризації» від 31.08.2006 року № 4-1559. Фактично гараж був побудований в 2013 році і в жовтні 2013 року йому була видана декларація про готовність об»єкта до експлуатації, на підставі якої Управлінням містобудування та архітектури Кіровоградської міської ради 29.10.2013 року було присвоєно нежитловій будівлі - гараж по [ADDRESS] адресу. Реєстраційною службою Кіровоградського міського управління юстиції Кіровоградської області було внесено відомості про об»єкт нерухомого майна та 05.11.2013 року [PERSON] було видано свідоцтво про право власності. Виходячи із змісту ч.ч. 1, 2 ст. 331 ЦК України, ч.1 ст. 182 ЦК України, п.8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 07.02.2002 року № 7/5, право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно після закінчення будівництва об»єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. З 08.10.2009 року відповідач [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Кіровоградській області, актовий запис № 523. Судом встановлено, що 28.11.2013 року за реєстровим № 1441, приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Малогон В.О., посвідчений договір купівлі - продажу гаражу під номером 3 - є (три літера «є»), що розташований на [ADDRESS], укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON]. Право власності на гараж за відповідачем [PERSON] зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № [NUMBER] від 28.11.2013 року, номер запису про право власності: [NUMBER], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: [NUMBER]. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів, їх невиконання є підставою для визнання правочинів недійсними: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ); - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2); - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3); - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4); - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5); - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст.216 ЦК України). Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Згідно з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи положення ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України, головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Приписами пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. В даному випадку позивач не є стороною за договором купівлі - продажу, на час укладення даного правочину права власності на гараж, який є предметом даного правочину, позивач не мала, а тому і права його оспорювання не набула. Оскільки позивач не була стороною за оспорюваним договором купівлі - продажу, то і її доводи про те, що правочин є недійсним без надання згоди другого з подружжя на відчудження не відповідають нормам чинного законодавства та обставинам, встановленим в судовому засіданні, поясненням сторін. Право власності [PERSON] на гараж, що був предметом купівлі - продажу, не оспорене, а відтак у відповідності до положень статтей 317 та 318 ЦК України він вільно реалізував свої права власника та розпорядився гаражем на власний розсуд, при цьому за договором купівлі продажу і покупець у правомірний спосіб набув право власності на куплений гараж. Як встановлено в судовому засіданні відповідач [PERSON], до посвідчення правочину надав письмову заяву про згоду на розпорядження майном своєї дружини - [PERSON], справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Малогон В.О. 28.11.2013 року за р. № 1439, яка призначена для зберігання у справах приватного нотаріуса. Позивач у позові послалась і на положення частини 1 статті 215 ЦК України, згідно якої підставою для визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України, згідно якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Проте, представником позивачки щодо цих позовних вимог фактичні обставини не викладені, вимоги не конкретизовані, не мають жодного обґрунтування та посилання на докази, а отже задоволенню не підлягають. Враховуючи вищевикладене у суду відсутні підстави для задоволення позову, при цьому, враховуючи положення ст. 88 ЦПК України, суд відносить судові витрати, понесені позивачкою при зверненні в суд за її рахунок. На підставі викладеного і ст. ст. 60, 64 Сімейного кодексу України, ст. ст. 182, 202, 203, 215, 235, 317, 319, 331, 368 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: dismissed