Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом. Позов обґрунтовується тим, що відповідач [PERSON] який являється батьком їхніх малолітніх дітей, сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON] [INFO], на протязі останніх 6-7 років зовсім не цікавиться життям синів. Син [PERSON] потребує постійної батьківської уваги оскільки являється хворим від народження. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] просив їх позов задовольнити. Наголосив, що у зв'язку з тим, що батько не надає ніякої допомоги дітям, зовсім не цікавиться матеріальним забезпеченням синів, один з яких потребує постійного лікування так як є хворим від народження, позивач змушена час від часу виїжджати за кордон щоб заробити кошти на утримання синів, які на цей період залишаються з бабусею. Представник прокуратури підтримала даний позов, просила задовольнити з наведених в заяві підстав. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином, що підтверджується повістками при матеріалах справи. Суд вислухавши осіб, що брали участь під час розгляду даної справи, свідків, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.2, 3 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно з п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Також Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року (далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. В судовому засіданні встановлено, що: Відповідач [PERSON] являється батьком неповнолітніх дітей сина [PERSON] [INFO], що підтверджується записом у свідоцтві про народження дитини серії [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Снятинського районного управління юстиції 09.10.2004 року та сина [PERSON] [INFO], що також підтверджується записом у свідоцтві про народження дитини серії [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Снятинського районного управління юстиції 13.01.2006 року (а.с.8-9). Сторони по справі розірвали шлюб згідно рішення Снятинського районного суду від 16.11.2009 року (а.с.6-7). Син сторін [PERSON] навчається в Снятинській ЗОШ інтернаті за індивідуальною програмою для дітей з порушенням опорно-рухового апарату, психологічна та логопедична корекція (а.с.10-11). Відповідач [PERSON] ухиляється від участі у вихованні своїх синів на протязі останніх 6-7 років, а саме на цікавиться їхнім життям, здоров'ям, матеріальним станом, їхнім навчанням, що підтверджується крім тверджень позивача, зазначених в позовній заяві, ще і показаннями свідків. А саме свідка [PERSON], яка являється бабусею дітей і яка ствердила, що десь шість років тому відповідач приїжджав на день народження до сина і після цього жодного разу не цікавився життям синів, не надає їм матеріальної допомоги, не виховує їх. Також свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які є близькими сусідами позивача, ствердили, що не бачили відповідача десь 6-7 років і не чули жодного разу, щоб він приїжджав до синів, цікавився їхнім життям. У висновку органу опіки і піклування Снятинської РДА від 11.12.2014 року зазначено, що сини сторін проживають разом із матір'ю та вітчимом. Діти навчаються в школі. Під час розмови діти ствердили, що бачили батька десь п'ять років назад, що батько не телефонує до них, не цікавиться їхнім життям. Син [PERSON] називає батьком свого вітчима, який їх виховує, купляє їм іграшки, велосипеди та інші необхідні речі. Мати відповідача [PERSON] повідомила, що її син не прийшов на засідання комісії, оскільки зайнятий, так як працює в м.Івано-Франківську. Також вона повідомила, що її син бачив дітей востаннє в 2009 році і так як діти були проти нього вороже настроєні він більше до них не ходив. Комісія прийшла до висновку, що так як батько дітей не бере участі у їх вихованні з 2009 року то вони рекомендують позбавити його батьківських прав відносно його неповнолітніх дітей. Відповідно до вимог ст.10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, а саме він не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечує їх необхідним харчуванням, медичним доглядом, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу; не створює умов для отримання ними освіти, тому даний позов слід задовольнити.

Outcome: approved