Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить трудові відносини позивача з відповідачем визнати припиненими з 06 травня 2019 року у зв`язку зі звільненням позивача з посади директора за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП. В обгрунтування вказаних вимог посилається на наступне. 23.03.2011 року позивача було призначено на посаду директора ТОВ «УНІВЕРСАЛ-СЕРВІС. ЛТД». Учасниками вказаного ТОВ є [PERSON] та [PERSON] , які з 2012 року по теперішній час не займаються та не опікуються своїм товариством, ТОВ «УНІВЕРСАЛ-СЕРВІС. ЛТД» найманих працівників не має, а також підприємством не виконуються поставлені економічні завдання. 30.08.2014 року позивач за описом відправила одному із учасників товариства [PERSON] всі правовстановлюючі документи товариства разом з печаткою та заявою про звільнення, які були отримані останнім 10.09.2014 року. Неодноразові телефонні звернення позивача до учасників протягом 2014-2015 років з проханням про звільнення не дали належного результату. В подальшому через хворобливий стан позивач не мала змоги займатися вирішенням даного питання. 06.05.2019 року позивач поштою спрямувала на адресу учасників товариства повідомлення про скликання загальних зборів учасників, на яких розглянути заяву позивача про звільнення з посади директора за власним бажанням, однак вказані листи були повернуті через не вручення адресатам. Позивач не має жодної зацікавленості у перебуванні на посаді директора ТОВ «УНІВЕРСАЛ-СЕРВІС. ЛТД», та відсутній зв`язок з учасниками вказаного товариства, що є перешкодою у звільненні позивача з посади директора за власним бажанням та є причиною для звернення до суду. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Представник позивача - адвокат Канівець С.І. в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, та ухвалити заочне рішення по справі. Представник відповідача ТОВ «УНІВЕРСАЛ-СЕРВІС. ЛТД» в судове засідання не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача в заочному провадженні за згодою представника позивача та за наявними в справі доказами. 26.06.2019 року вказана справа надійшла до суду, та розподілена судді Зуб Г.А. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 01.07.2019 року було прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами спрощеного позовного провадження. Судом встановлено, що позивач є інвалідом другої групи, та відповідно до копії трудової книжки, з 04.04.2011 року на підставі наказу від 03.04.2011 року, була призначена на посаду директора в ТОВ «УНІВЕРСАЛ-СЕРВІС. ЛТД». Державну реєстрацію юридичної особи - ТОВ «УНІВЕРСАЛ-СЕРВІС. ЛТД» проведено в 23.03.2011 року, засновниками якої [PERSON] та [PERSON] Місцезнаходженням товариства є: [ADDRESS] , та зазначено, що керівником є [PERSON] з 23.03.2011 року, а прийнята вона на посаду відповідно до трудової книжки 04.04.2011 року. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Так, відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. 30.08.2014 року позивач за описом відправила одному із учасників товариства [PERSON] всі правовстановлюючі документи товариства разом з печаткою та заявою про звільнення, які були отримані останнім 10.09.2014 року. 06.05.2019 року позивач спрямувала засновникам товариства [PERSON] та [PERSON] заяву, в якій просить скликати та провести загальні збори засновників товариства, та розглянути її заяву про звільнення з посади за власним бажанням, та до вказаної заяви додано заяву про звільнення. Однак, на теперішній час позивача з посади директора не звільнено, що і змусило звернутися до суду за захистом своїх прав. Відповідно до вимог ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. У постанові від 31 жовтня 2012 року у цивільній справі за позовом про зміну формулювання причин звільнення з роботи, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні Верховний Суд України виклав правовий висновок про те, що за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У даній ситуації роботодавець або уповноважений ним орган зобов`язаний розірвати трудові відносини в певний строк, зазначений у заяві, і видати наказ, у якому причини й дата звільнення мають бути чітко сформульовані. Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою. В матеріалах справи відсутній наказ про звільнення позивача за ст. 38 КЗпП України, тому позивач в своєму позові просить звільнити її на підставі ст. 38 КЗпП України, тобто за власним бажанням, та представник позивача в судовому засіданні вказує, що вона наполягає на звільненні, проте підставу звільнення не зазначено, а саме того просить звільнити її на підставі ч.1 або ч.3 вказаної норми, так само матеріали справи не містять і самого трудового договору між позивачем та відповідачем. Посилання позивача на відомості ЄДР, відповідно до якого позивач зазначена керівником ТОВ «УНІВЕРСАЛ-СЕРВІС.ЛТД» не є належним доказом по справі, оскільки відповідно до нього позивач є керівником та підписантом з 23.03.2011 року, а прийнята вона на роботу - 04.04.2011 року згідно наказу №1 від 03.04.2011 року (згідно протоколу №2 засновників компанії). Також, для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю (ч.3 ст. 38 КЗпП), що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, або перелік підстав, які зазначені в частині першій ст. 38 КЗпП. Вказані підстави позивач в своєму позові не наводить. Також, суд звертає увагу, що позивач звернулась до засновників відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням шляхом її спрямування поштою - 06.05.2019 року, однак вона повернулась за закінчення терміну зберігання - 31.05.2019 року, а до суду позивач звернулась - 26.06.2019 року, тобто засновників товариства належним чином про бажання позивача про її звільнення повідомлено не було, та доказів того, що позивач вживала всі дієві заходи для належного повідомлення, матеріали справи не містять, та після повернення конвертів позивач продовжувала обіймати вказану посаду, та до суду звернулась через місяць. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільного права та інтересу зазначені у ст. 16 ЦК України. Згідно з п. 1 ч. 2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків. Зі змісту ч. 3 ст.16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Обрання позивачем такого способу захисту прав та інтересів фізичних та юридичних осіб як визнання припиненими трудових відносин, за відсутності самого трудового договору, не відповідає підставам заявленого позову, а тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Також, Міністерство праці та соціальної політики в листі від 12.01.11 р. № 15/06/186-11 вказувало, що у таких випадках директор має право, у разі встановлення факту відсутності особи чи органу (підтвердженого доказами, зокрема, наданими правоохоронними органами документами), уповноваженого на укладення та розірвання трудового договору з керівником підприємства, реалізувати своє право на звільнення за власним бажанням, передбачене статтею 38 Кодексу законів про працю України шляхом видання наказу про визнання себе таким, що звільнений за власним бажанням, у преамбулі якого має міститися посилання на вищезазначені обставини, що унеможливлюють його звільнення у порядку, визначеному правовим актом підприємства (відсутність роботодавця, підтверджену документами). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed