Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, про розірвання шлюбу та стягнення аліменти, посилаючись на те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню доньку. Спільне життя з відповідачем не склалося із за різних поглядів на життя. З середини листопада 2016 року сторони не підтримують шлюбних стосунків, не ведуть спільного господарства, проживають окремо, примирення між ними не можливо, а оскільки за таких обставин шлюб існує формально збереження його є недоцільним. Від шлюбу у сторін є спільнадонька, на утримання якої відповідач не надає матеріальної допомоги і дитина сторін знаходиться на повному утриманні позивача. Відповідач офіційно не працює, проте має джерело доходу, оскільки періодично відвідує іноземні країни, що свідчить про наявність у відповідача значного доходу. В судовому засіданні позивач та представник останньої позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Розмір суми позивач обґрунтовувала тим, що дитина сторін відвідує дитячий садок, за який вноситься плата зокрема і на харчування, обіди. Крім того, дитина сторін відвідує різного роду гуртки для її розвитку за які позивач також сплачує кошти. Отже витрати на дитину складають приблизно 10000 грн. на місяця, у зв'язку з чим відповідач повинен сплачувати половину таких витрат, виходячи з принципу рівності батьків в утриманні дітей. Відповідач визнав позовні вимоги визнав в частині розірвання шлюбу, щодо вимог про стягнення аліментів вимоги визнав на рівні мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В обґрунтування заперечень відповідач посилався на те, що на даний час не працює, забезпечує власне утримання із заощаджень, розмір яких не зазначив, також утримує непрацездатну матір, яка отримує пенсію в сумі 3000 грн. на місяць. Враховуючи те, що заощадження відповідача закінчуються, а останній не працевлаштований, відповідач не можу сплачувати аліменти в розмірі про який просить позивач. Крім того, відповідач зазначив, що в останнього є побоювання того, що аліменти будуть витрачатися не на утримання дитини, тому останній і не надає допомоги на її утримання. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони зареєстровали шлюб 26.09.2012 у відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1472 /а.с. 9/. Спільне життя між сторонами не склалося із за різних поглядів на життя. Сторони втратили почуття любові та поваги один до одного. Сторони проживають окремо не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних стосунківз листопада 2016 року. Примиритися не бажають. Згідно ст. 112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи викладене вбачається, що розлад між подружжям носить не тимчасовий характер.За таких обставин суд вважає, що сім'я сторін розпалась остаточно та поновлена бути не може, оскільки подальше спільне життя та збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам дитини. Спори про визначення місця проживання дитини та розподілу майна наразі відсутні. Від шлюбу у сторін 29.12.2013 народилась донька [PERSON], яка проживає з позивачем /а.с. 10/, на утримання якої відповідач не надає матеріальну допомогу, що не оспорювалось останнім. Відповідачем не оспорювалась зазначена позивачем та представником останньої обставина про те, що відповідач періодично виїжджає за кордон, а тому суд зважаючи на відсутність обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини, вважає її такою, що фактично добровільно визнана відповідачем та іншими учасниками справи і згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько(- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Відповідач має непрацездатну матір пенсійного віку, з якою разом зареєстрований /а.с. 58-61/ та проживає і яка отримує пенсію 3000 грн., що не оспорювалось учасниками процесу. Учасниками процесу також не оспорювалась обставина про те, що відповідач не має інших утриманців. Доказів, які б свідчили про незадовільний стан здоров'я відповідача, останній не надав. Відповідач визнав позовні вимоги про стягнення аліментів в частині одного прожиткового мінімуму для дитини віком до 6 років, який готовий сплачувати щомісячно. Разом з тим, відповідач не надав обґрунтованих пояснень свого джерела доходу, зокрема зазначивши, що має заощадження, за рахунок яких забезпечує власне утримання, відвідує іноземні країни тощо, не пояснив суду який розмір витрат відповідач несе на власне утримання, зокрема на закордонні поїздки. Відповідач пояснив, що має грошові кошти номіналом по 500 грн. і скільки витрачає не рахує. Згідно квитанцій про витрати позивача на утримання дитини /а.с. 26-42/, а також доводи позивача про інші витрати, які не підтверджені документально, проте не оспорювалися відповідачем, вбачається, що для забезпечення розвитку дитини, позивачем витрачається приблизно 4500 грн. на місяць. Розмір витрат на дитину в сумі 10000 грн. позивачем суду не доведено. Таким чином, виходячи з принципу рівності батьків в утриманні дитини, суд вважає, що розмір аліментів на місяць в сумі 2000 грн., буде справедливим по відношенню до сторін їх дитини та на даному етапі забезпечить останній, з боку відповідача належне утримання, а також не погіршить матеріальне становище відповідача. Так, п ри визначенні розміру аліментів, суд виходить з того, що станом на час розгляду справи розмір мінімального прожиткового мінімуму на дитину віком до 6 років, становить 1559 грн., а з 01.12.2018 становитиме 1626 грн. відповідно до Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік». Проте, суд вважає що у даному випадку при визначені розміру аліментів не слід виходити з того, що відповідач не працює, зокрема офіційно, оскільки зважаючи на визнані відповідачем обставини щодо здійснення ним витрат, зокрема на відвідування іноземних країн, а також пояснення щодо інших власних витрат, суд вважає що відповідач має матеріальну можливість оплачувати половину витрат на дитину, розмір яких доведений позивачем у судовому процесі в сумі 4500 грн., а тому суд застосовує ч. 3 ст. 182 СК України. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Outcome: partial