Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , Маріупольської міської ради Донецької області, Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, третя особа - [PERSON] , в якому просила скасувати рішення Маріупольської міської ради від 19 жовтня 2010 року №5/46-7073 в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] та визнати недійсним Державний акт про право власності на землю №01.10.196.00306 від 25 листопада 2010 року, виданий на ім`я [PERSON] . В обґрунтування позову вказала, що на підставі договору дарування є власницею 12/25 частки житлового будинку [ADDRESS] . Земельна ділянка за зазначеною адресою перебуває у користуванні позивача та межує з земельною ділянкою по [ADDRESS] , власником якого є відповідач [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.06.2019 року, виданого державним нотаріусом Першої маріупольської державної нотаріальної контори Фоміною А.В. в порядку спадкування після смерті попереднього власника [PERSON] . З метою приватизації земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , за її заявою КП «Горахбюро» було підготовлено викопіювання з Генплану міста, відповідно до якого площа проектованої у відведення земельної ділянки складає 730,85 м2. Однак, сусідка за суміжною земельною ділянкою самовільно, без її згоди, встановила огорожу, внаслідок чого земельна ділянка [PERSON] збільшилась на 200 м2 шляхом самозахоплення земельної ділянки позивачки, що підтверджено відповідними актами Управлінням Держгеокадастру у місті Маріуполі Донецької області. Намагаючись поновити свої порушені права позивач з`ясувала, що сусідкою [PERSON] приватизовано земельну ділянку по [ADDRESS] разом із частиною земельної ділянки у розмірі 200 м2, які належать [PERSON] , оскільки Маріупольською міською радою ухвалено рішення від 19 жовтня 2010 року №5/46-7073 про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки площею 0,0585 га за зазначеною адресою. Зазначене рішення міської ради вважає незаконним, оскільки в порушення земельного законодавства в акті встановлення та погодження меж земельної ділянки по [ADDRESS] , яка на теперішній час належить відповідачу [PERSON] , від 30 серпня 2010 року серед списку суміжних користувачів її прізвище не вказано, згода нею не надавалася, чим порушено порядок надання у власність земельної ділянки [PERSON] . Ухвалою від 03.12.2018 року у справі призначено підготовче провадження. Ухвалою суду від 18.02.2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду. Ухвалою від 21.02.2020 року провадження у справі в частині визнання неправомірним та скасування рішення Маріупольської міської ради від 19.10.2010 року № 5/46-7073 в частині надання [PERSON] у власність земельної ділянки (кадастровий номер 1412336300:01:023:0259) за адресою: [ADDRESS] , площею 585 м2, закрито. Позивач у судове засідання надала заяву, у якій просила розглянути справу за її відсутності, наполягала на задоволенні позову з викладених у ньому підстав. Представник відповідача - Маріупольської міської ради у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Раніше у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, зазначав про те, що ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 01.11.2011 року по справі №2а-517/11/0547 апеляційну скаргу [PERSON] на постанову Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 22.06.2011 року по справі №2а-517/11/0547, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Маріупольської міської ради про скасування п. 1.1.22 рішення міської ради від 19.10.2010 №5/46-7073, залишено без задоволення, а постанову від 22.06.2011 року залишено без змін. Таким чином, на теперішній час є рішення суду, яке набрало законної сили ще 10 років потому, отже вимоги позивача задоволенню не підлягають. Обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, а саме те, що в 1968 році [PERSON] , який подарував 12/25 частини житлового будинку по [ADDRESS] позивачу [PERSON] , дав згоду [PERSON] на те, щоб збудований дім було розміщено на 0,4 га земельної ділянки, який раніше знаходився в користуванні [PERSON] , про що свідчить розписка-договір підписаний забудовником [PERSON] , домоволодільцем [PERSON] у присутності громадянина [PERSON] та техпаспорту БТІ 1968 року, також були дослідженні ще під час розгляду справи №2а- 517/11/0547 в порядку адміністративного судочинства. Так, судом при ухваленні постанови від 22.06.2011 року не прийнято до уваги посилання позивача на розписки, згідно яких [PERSON] залишає у користуванні [PERSON] земельну ділянку площею 200 кв.м. з наданих йому 600 кв.м. під забудову, оскільки у встановленому на той час порядку органами влади не приймалося рішення за вказаними розписками, а тому ці розписки не упорядковують відносин між суміжними землекористувачами. Відтак, ця обставина також не може бути прийнята судом у якості підстави, оскільки вона вже розглядалась та за її результатами прийнято відповідне рішення суду. Також зазначив, що позивач вказує на те, що вона не може отримати у власність земельну ділянку площею 730 кв.м. у зв`язку з тим, що [PERSON] свого часу отримано у власність земельну ділянку площею 585 кв.м., що значно перевищує площу, яка повинна бути надана їй у власність. Натомість, позивач не може самостійно визначитись, від якої загальної площі земельної ділянки необхідно відняти 730 кв.м. та яким чином земельна ділянка площею 585 кв.м. порушує її права як суміжного користувача. Позивач зазначає, що з 1947 по 1968 рік площа земельної ділянки складає 1483 кв.м. Шляхом арифметичного підрахунку 730+585 = 1315 кв.м. Відтак, 1483 - 1315 = 168 кв.м. залишок вільної земельної ділянки, яка не передана у власність або у користування особам. За таких обставин вважає, що належними та допустимими доказами не доведено порушення прав позивача. Вказав, що Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.03.2018 по справі №681/1039/15-ц та Верховного суду у складі суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.11.2019 по справі №366/811/2017-ц висловлено правову позицію, що не погодження меж суміжними землекористувачами не є підставою для визнання незаконним та скасування права власності на земельну ділянку, оскільки це є допоміжна стадія процесу приватизації, яке не пов`язує набуття права в залежність від волевиявлення суміжних землекористувачів. У зв`язку з чим вимоги позивача також задоволенню не підлягають. Крім того, оспорюване рішення Маріупольської міської ради реалізоване у повному обсязі, оскільки [PERSON] отримано право власності, що виражено у державному акті, який є предметом спору, тобто акт індивідуальної дії вичерпав свою дію після її реалізації, за таких обставин та з урахуванням постанови Верховного Суду України у справі №3- 911гс17 від 05.07.2017р., вважає вимогу про скасування рішення неспроможною. Відповідач [PERSON] , представник відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, а також третя особа - [PERSON] , у судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, про день, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. З інвентаризаційної справи домоволодіння [ADDRESS] вбачається, що на підставі договору купівлі - продажу від 22 липня 1947 року, [PERSON] перейшло у власність домоволодіння [ADDRESS] , яке знаходилось на садибній ділянці площею 1483 м2. Разом із тим останньому перейшли усі права та обовязки щодо користування садибною ділянкою та на зведені споруди (а.с.241). На підставі свідоцтва про право власності на будівлю № [NUMBER] від 11 квітня 1983 року, виданого на заміну договору купівлі - продажу від 22 липня 1947 року, та висновку про реєстрацію домоволодіння від 12 квітня 1983 року, [PERSON] належав будинок [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці, площею 825 м2 (а.с.242). Відповідно до договору купівлі-продажу від 12 серпня 1986 року [PERSON] продав, а [PERSON] купила 13/25 частини житлового будинку [ADDRESS] , який знаходиться на земельній ділянці, площею 825 м2 (а.с.243-245). Також із зазначеної інвентаризаційної справи вбачається, що 13/25 частини будинку [ADDRESS] неодноразово перепродавались та, відповідно до договору купівлі-продажу від 16 червня 2007 року [PERSON] продала, а [PERSON] купив 13/25 частини будинку [ADDRESS] з належними до цієї частини побудовами подвір`я (а.с.246). Отже, жилий будинок [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] (13/25 частини) та [PERSON] (12/25 частини будинку) та розташований на земельній ділянці загальною площею 825 м2. З інвентаризаційної справи по [ADDRESS] вбачається, що відповідно до Договору на право будівництва будинку та безстрокового користування земельною ділянкою від 27 липня 1950 року, посвідченого в нотаріальному порядку, Міське житлове управління відділу комунального господарства виконкому Жданівської міської Ради депутатів трудящих передало Лознєвій М.П. земельну ділянку у розмірі 600 м2 для будівництва будинку за адресою [ADDRESS] (а.с.247-248). Отже, внаслідок виокремлення земельної ділянки, утворилося два самостійних домоволодіння: домоволодіння [ADDRESS] , який належав [PERSON] з земельною ділянкою 825 м2 та домоволодіння № [ADDRESS] «а» з земельною ділянкою 600 м2, яке належало [PERSON] . Відповідно до договору купівлі\~продажу від 29 травня 1956 року [PERSON] продала, а [PERSON] купив домоволодіння [ADDRESS] , яке складається із недобудованого будинку загальною готовністю 72%. Зазначене домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 600 м2 (а.с.249-250). Рішенням Виконавчого комітету Ради депутатів трудящих м. Жданова (м.Маріуполя) від 21 жовтня 1957 року затверджено акт прийому індивідуального домоволодіння по [ADDRESS] від 21 жовтня 1957 року, яке збудоване громадянином [PERSON] (а.с.250-254). З наведеного вбачається, що після виокремлення частини земельної ділянки [PERSON] (600м2), яка згодом перейшла до [PERSON] , у [PERSON] залишилось у користуванні земельна ділянка площею 825 м2 по [ADDRESS] . Відповідно до п. а, б ст. 23, 24 , 26 Земельного кодексу від 29 листопада 1922 року, який діяв на час виділення попередньому власнику житлового будинку по [ADDRESS] [PERSON] земельної ділянки площею 600 м2, землекористувач на своєму земельному наділі має право вести господарське використання землі у спосіб, обраний ним на свій розсуд та зводити, влаштовувати і використовувати на землі будівлі і споруди для господарських і житлових потреб. Всі споруди, будівлі, посіви та інші рослини, і взагалі все поєднане з ділянкою землі, що знаходяться в користуванні землекористувача, належить йому. Відповідно до\~ст.90 ЗК\~Земельного кодексу Української РСР (1970 року) при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. Аналогічне положення міститься у\~ст. 28 ЗК\~Земельного кодексу Української РСР (1990 року). Відповідно до частини першої\~статті 116 ЗК України\~громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно з пунктом 5\~постанови Верховної Ради Української РСР відм\~18 грудня 1990 року № 562-ХІІ «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР»\~(зі змінами та доповненнями, внесеними\~Законом України від 5 травня 1993 року № 3180-XII) громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Аналогічне положення міститься у пунктах першому та сьомому\~розділу Х «Перехідні положення» ЗК України. Згідно з п. «в» ч.1\~ст.81 ЗК України\~громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Відповідно до ч.ч.1,2\~ст.118 ЗК України\~громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до положень, визначених\~ст.122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Згідно з договором дарування частини житлового будинку від 25.12.2008 року [PERSON] подарував [PERSON] 12/25 частини житлового будинку [ADDRESS] з належними до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудженнями подвіря, що знаходяться у [ADDRESS] на земельний ділянці Маріупольської міської ради. Згідно з Витягом про реєстрацію права власності №21984415 від 25.02.2009 року [PERSON] належить 12/25 частки будинку [ADDRESS] , на підставі договору дарування №2741 від 25.12.2008 року. Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 31 січня 2002 року [PERSON] успадкувала житловий будинок [ADDRESS] з усіма будівлями подвір`я після смерті [PERSON] . Отримавши в порядку спадкування будинок [ADDRESS] [PERSON] отримала й право користування земельною ділянкою площею 600 м2. У подальшому [PERSON] реалізувала право на приватизацію вказаної земельної ділянки, що знаходилась в її користуванні. Так, згідно з рішенням Маріупольської міської ради від 19.10.2010 року №5/46-7073 «Про передачу громадянам України у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд, які перебувають у їх власності у Жовтневому, Іллічівському, Приморському, Орджонікідзевському районах міста» [PERSON] передано земельну ділянку (кадастровий номер 1412336300:01:023:0259) площею 0,0585 га по [ADDRESS] . Згідно з технічною документацією із землеустрою, складеною ТОВ «Проектно-експертна фірма «Землі Приазов`я» щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку на ім`я [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибної ділянки) по [ADDRESS] загальна площа земельної ділянки складає 0,0585 га. Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 25 листопада 2010 року [PERSON] є власницею земельної ділянки площею 0,0585 га по [ADDRESS] , виданого на підставі рішення Маріупольської міської ради від 19.10.2010 року №5746-7073 у межах згідно з планом. (Т.1, а.с. 109). Як вбачається з копії спадкової справи № 516/2018, заведеної Першою маріупольською державною нотаріальною конторою щодо майна померлої [PERSON] , яка померла [INFO] , [PERSON] прийняла спадщину після смерті матері [PERSON] та 11.06.2019 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з житлового будинку з належними надвірними будівлями і спорудами по [ADDRESS] . Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] посилається на те, що, попередній власник будинку [ADDRESS] [PERSON] самовільно зайняв частину земельної ділянки по [ADDRESS] , яка виділялась у користування [PERSON] , збудував на ній житловий будинок, а [PERSON] незаконно приватизувала самовільно зайняту земельну ділянку, не погодивши з нею межі земельної ділянки. Унаслідок цих порушень відбулося накладання меж земельних ділянок. Згідно з частиною десятою\~статті 123 ЗК України\~рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва. За змістом пункту 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої\~наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376,\~закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем\~у присутності\~власника (користувача) земельної ділянки,\~власників (користувачів) суміжних земельних ділянок\~або уповноваженою ним (ними) особою. Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п`ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Повідомлення надсилається\~рекомендованим листом,\~кур`єрською\~поштою,\~телеграмою чи\~за допомогою\~інших засобів\~зв`язку,\~які забезпечують\~фіксацію повідомлення. Власники (користувачі) суміжних земельних ділянок, місце проживання або місцезнаходження яких невідоме, повідомляються про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) через оголошення у пресі за місцезнаходженням земельної ділянки. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання. Відповідно до частин першої, другої\~статті 198 ЗК України\~кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки;\~погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому\~ЗК України\~(частина друга\~статті 50 Закону України «Про землеустрій»). Згідно з пунктом 2.1 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року № 43, роботи зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою виконуються в такій послідовності: підготовчі роботи; встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки; складання кадастрового плану земельної ділянки; заповнення бланка державного акта. Таким чином, погодження меж земельної ділянки із суміжними власники (користувачами) є обов`язковим при виділенні земельної ділянки у власність. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS] на замовлення землекористувача [PERSON] від 30.08.2010 року, плану зовнішніх меж земельної ділянки, кадастрового плану земельної ділянки, вбачається, що з [PERSON] , як суміжним користувачем, межі вказаної земельної ділянки не узгоджувалися, згода позивача на розмежування земельних ділянок відсутня, що, на думку суду, суперечить вимогам\~\~статті 198 ЗК України, статті 50 Закону України «Про землевпорядкування», Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками від 18 травня 2010 року № 376 (Т.1 с.100-102). Крім того, в матеріалах справи наявний лист Маріупольської міської ради Донецької області від 24 травня 2017 року № 23.3-11269-23.5.1\~за результатами перевірки дотримання вимог земельного законодавства по [ADDRESS] , проведеної 03 серпня 2010 року. Так, в результаті перевірки було встановлено, що\~ [PERSON] самовільно зайнята та використовується земельна ділянка із земель житлової та громадської забудови, що відноситься до домоволодіння [ADDRESS] під встановлення огорожі, загальною площею 0,053 га, що є порушенням статей\~125,\~126 ЗК України. [PERSON] було направлено припис від 3 серпня 2010 року № 99/2010 з вимогою усунути виявлені порушення земельного законодавства, який нею виконано не було (Т.1 а.с. 74). Тобто, на час отримання [PERSON] державного акту на право приватної власності на земельну ділянку було встановлено факт самовільного захоплення суміжної земельної ділянки, а погодження меж земельної ділянки, виділеної [PERSON] у власність, з усіма суміжними власниками та землекористувачами, зокрема [PERSON] , не було проведено. Вказані порушення під час надання у власність [PERSON] земельної ділянки в процесі приватизації, а саме: неузгодження її меж з сумісними власниками (користувачами), виявлення факту самовільного захоплення частини земельної ділянки, якою користується позивач [PERSON] , та не усунення вказаного порушення на час видачі державного акту на право власності на земельну ділянку на ім`я [PERSON] , на думку суду, призвело до порушення прав позивача [PERSON] , як користувача суміжною земельною ділянкою, і, як наслідок, викликають сумніви щодо правильності оформлення технічної документації під час приватизації земельної ділянки, оформлення її меж та конфігурації, які відображені в Державному акті на право власності на земельну ділянку, виданому на ім`я [PERSON] . Натомість, відповідачем не доведено, що в процесі приватизації [PERSON] земельної ділянки площею 0,0585 га по [ADDRESS] не відбулося накладення меж земельної ділянки площею 730,85 м2, яка знаходиться у користування позивача [PERSON] , та земельної ділянки, приватизованої [PERSON] . Згідно з частиною першою\~статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України (в редакції на час отримання земельної ділянки [PERSON] ) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. Згідно зі статтею 152 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час звернення позивачів до суду) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б)\~відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 8790, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143146, 149, 151, 153158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки (на час виникнення спірних відносин) визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Суд, оцінивши надані сторонами докази, як кожний окремо, так і в сукупності, приходить до висновку про те, що позивачем вірно обраний спосіб захисту порушеного рава, позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, суд стягує з відповідачів в дольовому порядку витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн., з кожного по 280,26 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved