Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

Позивач звернувся із вказаним позовом до суду, обґрунтовуючи його тим, що він є одноособовим власником буд. [ADDRESS] , де також залишаються зареєстрованими відповідачі, його син та невістка, які з червня 2014 року не мешкають за вказаною адресою. На теперішній час реєстрація відповідачів змушує позивача нести додаткові витрати з оплати комунальних послуг за таке житло. Тому внаслідок порушення своїх прав власника просив суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування буд. [ADDRESS] . У судове засідання позивач не з`явився, надавши заяву з проханням провести розгляд його позову за його відсутності, наполягаючи при цьому на задоволенні заявлених ним вимог. Відповідачі, [PERSON] та [PERSON] , у судове засідання також не з`явились, надавши суду заяви з проханням вирішити справу за позовом [PERSON] у їх відсутність, не заперечуючи при цьому проти задоволення заявлених до них вимог. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що буд. [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджується біржовим контрактом № 18590 від 6 грудня 1997 року, укладеним на Маріупольській універсальній товарній біржі, а також реєстраційним свідоцтвом Маріупольського БТІ від 26 березня 1998 року № 31553. За відомостями від 15 грудня 2020 року та від 29 грудня 2020 року Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в [ADDRESS] на теперішній час, що також підтверджується довідкою КСН «Первомайський» про склад родини позивача від 17 грудня 2020 року . Натомість відповідно до акту від 17 грудня 2020 року КСН «Первомайський» вбачається, що по [ADDRESS] фактично [PERSON] та [PERSON] не мешкають, що підтверджують сусіди по такому будинку. Згідно із свідоцтвом про народження, виданим 14 липня 1983 року відділом РАЦС Орджонікідзевського райвиконкому м. Жданова, актовий запис № 850 від 14 липня 1983 року, вбачається, що [PERSON] народився [INFO] , батьком якого вказаний [PERSON] . Зі свідоцтва про одруження, виданого 27 листопада 2004 року відділом РАЦС Приморського районного управління юстиції м. Маріуполя Донецької області, актовий запис № 273 від 25 вересня 2004 року, вбачається, що [PERSON] одружився із [PERSON] , внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище - [PERSON] . Відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 СК визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом. В контексті ст. 405 ЦК вимога спільного проживання є додатковою і має обов`язковий характер. Тому можна виділити такі умови, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен, по-перше, бути членом сім`ї власника житла, а по-друге, повинен проживати разом із ним. За змістом ст. 316, 317, 319 ЦК право власності є правом особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. На підставі ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На підставі досліджених доказів судом встановлено, що відповідачі фактично з 2014 року у буд. [ADDRESS] не мешкають, що ними не заперечувалось. Суд при цьому зауважує, що аналіз положень глави 32 ЦК свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна прав щодо володіння, користування та розпорядження цим майном. Відповідачі у спірному житловому приміщенні мали право проживання в якості сина та невістки позивача, набувши право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Суд натомість встановив, що сторони на теперішній час не пов`язані спільним побутом, тому не мають взаємних прав та обов`язків. Таким чином право відповідачів на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2019 року по справі № 357/7940/16-ц. За таких обставин, встановлених у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що відповідачі, залишаючись зареєстрованим у спірному будинку, однак не користуючись ним понад передбачені законом строки без поважних причин, є такими, що втратили право користування буд. [ADDRESS] , внаслідок чого наявні підстави для задоволення поданого [PERSON] позову шляхом позбавлення [PERSON] та [PERSON] права користування спірним житлом.

Outcome: approved