Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача в якій, просила визнати за нею право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначила, що відповідач є її сином та в серпні 2007 року він звернувся до неї з проханням позичити йому 189375 грн. для купівлі спірної квартири. Відповідач запевнив, що поверне гроші, а у разі неможливості передасть позивачу право власності на Ѕ частину вказаної квартири. Додатково відповідач їй повідомив, що другу частину необхідної суми він візьме в іпотеку в банківській установі. Позивач погодилася та надала згоду на позику, передача коштів відбувалася у присутності двох свідків. 22 жовтня 2007 року між третьою особою [PERSON] та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири. Позивачу відомо, що відповідач уклав договір іпотеки з Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Проте, у серпні 2008 року відповідач повторно звернувся до позивача з проханням додатково позичити йому кошти у розмірі 189375 грн., аргументуючи своє прохання збільшенням суми відсотків за кредитом та неможливістю їх сплати. Він запевнив позивача, що поверне кошти до серпня 2017 року, в іншому випадку він передасть позивачу у власність квартиру, а кошти, що були надані у позику будуть вважатися належною оплатою за спірну квартиру. Передача коштів відбувалася у присутності свідків та на підтвердження відповідачем власноручно було складено розписки. До серпня 2017 року відповідач кошти не повернув та на вимогу позивача передати їй у власність квартиру відповів негативно. Враховуючи вищевикладене, ту обставину, що між сторонами фактично укладено попередній договір за яким відповідач передала відповідачу кошти та він у майбутньому зобовязався передати позивачу право власності на квартиру, позивач звернулася до суду із зазначеною позовною заявою. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2018 року відкрито провадження по справі за даною позовною заявою за правилами загального позовного провадження та залучено в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2018 року до участі у розгляді справи в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено [PERSON]. 17 жовтня 2018 року до суду надійшов відзив третьої особи [PERSON], яка після розірвання шлюбу змінила прізвище на «Агаркова», на позовну заяву, в якій вона просила вирішити спір на розсуд суду, а також зазначила, що вона з відповідачем з 29 вересня 2006 року перебувала у шлюбі. 21 березня 2018 року нею було подано до суду позов про розірвання шлюбу та рішенням у справі №204/1834/18 даний позов задоволено у повному обсязі. Вказала, що спірна квартира була придбана за кошти, які вони з колишнім чоловіком взяли в кредит у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», а право власності було оформлено на відповідача, хоча погашення кредиту відбувалося за спільні кошти подружжя. Таким чином, спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, яку відповідач в добровільному порядку ділити відмовляється (а.с.80-82). Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2018 року до участі у розгляді справи в якості третіх осіб залучено [PERSON] та [PERSON]. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила позов задовольнити. Вказала, що в добровільному порядку переоформити спірну квартиру на себе позивач не бажає, оскільки вона наділена правом вирішити дане питання в судовому порядку. Крім того, позивач вирішити спір в позасудовому порядку пропонувала відповідачу не один раз. Відповідач у судовому засіданні просив позов задовольнити, оскільки дійсно брав в борг у батьків гроші на умовах, що зазначені в позові, в добровільному порядку вирішити спір йому не пропонували. Представник третьої особи ПАТ КБ\~«ПРИВАТБАНК»,\~яке було\~перейменовано на\~АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО\~ КБ «ПРИВАТБАНК», у судове засідання не зявився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Третя особа, [PERSON] у судовому засіданні просила вирішити спір на розсуд суду, однак зазначила, що позов дуже дивний, наче спрямований на позбавлення її та її дитини права власності на нерухоме майно. Треті особи [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявилися, про час і місце судового розгляду повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Вислухавши представника позивача [PERSON], відповідача та третю особу [PERSON], а також дослідивши наявні докази, судом встановлені наступні фактичні обставини. Відповідач є сином позивача (а.с.104). З 29 вересня 2006 року відповідач та третя особа [PERSON] перебували у шлюбі, який рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2018 року розірвано (а.с.80-82,94). Згідно копії розписки від 23 серпня 2007 року відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 189375 грн., з метою придбання квартири [ADDRESS], та які зобовязався повернути до 23 серпня 2017 року. У випадку неможливості повернути кошти до вказаної дати зобовязався перереєструвати право власності на Ѕ частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], на позивача та вважати отримані в позику гроші передплатою за Ѕ частку права власності за вказану квартиру (а.с.36). 02 жовтня 2007 року відповідач придбав у третьої особи [PERSON] квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS], та є її власником по даний час (а.с.139-141, 174-176). 02 жовтня 2007 [PERSON] АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО [PERSON] «ПРИВАТБАНК», який згодом було перейменовано на АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та відповідач уклали договір про іпотечний кредит, згідно п.1 якого кредитор зобовязується надати позичальнику грошові кошти в сумі 220000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% річних строком до 02 жовтня 2027 року, з метою придбання квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.153-157). Також 02 жовтня 2007 року відповідач уклав іпотечний договір № DNDZG10000000349 із ЗАКРИТИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ [PERSON] «ПРИВАТБАНК», який згодом було перейменовано на АТ КБ «ПРИВАТБАНК», відповідно до умов якого відповідач з метою належного виконання зобовязання передає в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] іпотекодержателю (а.с.148-149). \~ \~ \~ \~Крім того, 02 жовтня 2007 року між відповідачем та ЗАКРИТИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ [PERSON] «ПРИВАТБАНК», який згодом було перейменовано на АТ КБ «ПРИВАТБАНК», було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя з метою визначення способів та порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя за кредитним договором (а.с.80-82,150). \~ \~ \~ \~02 жовтня 2007 року ЗАКРИТЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО [PERSON] «ПРИВАТБАНК», який згодом було перейменовано на АТ КБ «ПРИВАТБАНК», відповідач та [PERSON], яка після розірвання шлюбу змінила прізвище на «Агаркова», уклали договір поруки №DNDZGI0000000349, згідно умов якого [PERSON] є поручителем перед кредитором в повному обсязі за своєчасне виконання відповідачем усіх його зобовязань за договором про іпотечний кредит № DNDZG10000000349 від 02 жовтня 2007 року (а.с.143). Згідно копії розписки від 01 серпня 2008 року відповідач знову отримав від позивача грошові кошти в сумі 189375 грн. з метою придбання квартири [ADDRESS], та які зобовязався повернути до 23 серпня 2017 року. У випадку неможливості повернути кошти до вказаної дати зобовязався перереєструвати право власності на Ѕ частину квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] на позивача та вважати отримані в позику гроші передплатою за Ѕ частку права власності за вказану квартиру (а.с.37). Вирішуючи позовну заяву судом враховується наступне. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із статтею 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. В судовому засіданні встановлено, що договори застави чи іпотеки, якими сторони забезпечили б виконання зобов'язання за договором позики, між сторонами не укладалися. Отже, враховуючи, що чинним законодавством не передбачено визнання права власності за позивачем у заявлений нею спосіб, оскільки між сторонами виникли відносини, які регулюються статтею 1046 ЦК України, суд вважає за необхідне не прийняти визнання позову відповідачем у справі та у задоволенні позовних вимог відмовити. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 369/1366/16-ц. Доводи сторони позивача про те, що між сторонами фактично укладено попередній договір за яким відповідач передала відповідачу кошти та він у майбутньому зобовязався передати позивачу право власності на квартиру судом не приймаються до уваги з огляду на наступне. Згідно з ч.4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною 1 ст. 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором; попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Нормами діючого законодавства встановлено, що договір відчуження нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належних та допустимих доказів укладення між сторонами попереднього договору відчуження спірної квартири, укладеного у встановленій для основного договору письмовій формі з нотаріальним посвідченням, суду не надано, а тому посилання сторін на відомості вказані в письмових розписках судом до уваги не приймаються, оскільки такий попередній договір відчуження спірної квартири є нікчемним. З огляду на викладене, заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: dismissed