Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

Позивач звернувся із первісним позовом до відповідача, посилаючись на те, що знаходячись у шлюб, 06.05.2011 р. уклав договір купівлі-продажу двохкімнатної квартири [ADDRESS] за кошти, еквівалентні 20000 доларам США, які були передані його матір»ю. Вважає придбану квартиру своєю особистою приватною власністю, а не спільною власністю подружжя, про що просив задовольнити позов. Ухвалою суду від 14.04.2014 р. справа об»єднана із зустрічним позовом, в якому позивач [PERSON] зазначила про те, що знаходилась у шлюбі з відповідачем з 08.04.2011 р. до моменту розірвання рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 15.11.2013 р. Під час шлюбу ними за спільні кошти придбана двохкімнатної квартири [ADDRESS], яка є об»єктом спільної сумісної власності подружжя, про що просила задовольнити позов, а також визнати за нею право власності на 2/3 частки спірної квартири з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги за первісним позовом, зустрічний позов не визнала, оскільки спірна квартира придбана за особисті кошти її довірителя, передані його матір»ю. Представник відповідача позовні вимоги за первісним позовом не визнав, оскільки квартира також придбана і за особисті кошти його довірительки, отримані від колишнього чоловіка з-за кордону. Зустрічний позов підтримала із зазначених вище підстав. Заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що первісний позов задоволенню не підлягає, а зустрічний позов підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони знаходились у зареєстрованому шлюбі з 08.04.2011 р., який було розірвано рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 15.11.2013 р., яке набрало чинності, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] та рішенням суду у справі № 661/4921/13-ц. Згідно договору купівлі продажу квартири від 06.05.2011 р., який є нотаріально посвідченим, позивач [PERSON] придбав у власність двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежного від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного духовного розвитку та лікування. За правилами п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ч.2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом, або рішенням суду. За таких підстав, оскільки з матеріалів справи підтверджено, що спірна квартира придбана сторонами під час шлюбу, тому є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - [PERSON] та [PERSON], які мають право на поділ вказаного майна, при цьому, частки дружини та чоловіка в спірній квартирі, які являються неподільними речами, є рівними. Тому, первісний позов є необґрунтованим, а зустрічний підлягає частковому задоволенню в частині визнання квартири [ADDRESS] об»єктом права спільної сумісної власності подружжя громадян [PERSON] та [PERSON], а також визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] як об»єкта права спільної сумісної власності подружжя. Посилання представника позивача на той факт, що гроші на придбання спірної квартири передані матір»ю позивача за первісним позовом та є його особистою приватною власністю, що підтверджується банківськими документами та розпискою, суд до уваги не приймає, оскільки, за нормою п.п. 2 ч.1 ст. 57 СК України, на яку посилається позивач, хоч і передбачено право особистої приватної власності дружини, чоловіка на майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування, або за кошти, які належали їй, йому особисто, однак, належних доказів на підтвердження отримання позивачем грошових коштів у дар або придбання квартири за особисті кошти суду не представлено. Навпаки, при укладанні договору купівлі - продажу квартири від 06.05.2011 р. позивач [PERSON] стверджував, що грошові кошти, що витрачаються ним на придбання квартири, що є предметом цього договору, є спільною сумісною власністю подружжя, у зв»язку з чим дружина Покупця (відповідач [PERSON]) надала нотаріусу заяву про згоду на купівлю її чоловіком зазначеної квартири, що посвідчено приватним нотаріусом (п. 4.10.). Суд не приймає до уваги посилання представника позивача за зустрічним позовом про визнання за [PERSON] право власності на 2/3 частину спірної квартири, оскільки, під час судового розгляду не представлено доказів того, що розмір аліментів, які одержує [PERSON], з якою проживає малолітня дитина сторін, недостатній для забезпечення фізичного духовного розвитку та лікування дитини, тому вимоги в цій частині є необґрунтованими. Відповідно до ст. 88 ЦПК України на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволеним вимогам позивача за зустрічним позовом.

Outcome: partial