Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений 03.11.2017 р. між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 781, скасувати державну реєстрацію права власності від 03.11.2017 р. на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , проведену на ім`я [PERSON] та [PERSON] державним реєстратором приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В. на підставі договору купівлі-продажу № 781 від 03.11.2017р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1276451551101, номер запису про право власності 23175216 від 03.11.2017 р., витребувати з володіння [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] , [INFO] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та виселити [PERSON] та [PERSON] з квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є власником спірної квартири, проте у 2017 році їй стало відомо, що шахрайським шляхом її квартира була продана за договором купівлі - продажу відповідачам, а тому за захистом своїх прав вона вимушена звернулась до суду. У судове засідання представник позивача подала заяву про розгляд справи без технічної фіксації, згідно якої наполягала на задоволенні позову, проти ухвалення заочного рішення заперечувала. Відповідачі про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином, проте у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, з клопотаннями про відкладення розгляду справи чи розгляд справи за їх відсутності не звертались, заперечень на позов до суду не надходило, свою думку щодо позовних вимог в тій чи іншій формі відповідачі не висловили. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справи у порядку заочного провадження, у відповідності до вимог ст.ст.280-281 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що спірна квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] була приватизована [PERSON] та його першою дружиною - [PERSON] на підставі Розпорядження органу приватизації № 78737 від 14.06.1996 р. [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси 22.07.2007 р. Оскільки [PERSON] проживав на момент смерті разом зі своєю дружиною, [PERSON] , то він прийняв спадщину після її смерті, проте, не оформив її у встановленому законом порядку. Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 26.10.2016 року встановлено, що з 2007 року позивачка постійно проживала разом з [PERSON] однією сім`єю за адресою: [ADDRESS], у тому числі й на момент його смерті. [INFO] року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі ДРАЦС у Суворовському районі ОМУЮ, актовий запис №140. [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського управління юстиції 30.07.2012 р. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої ввійшла спірна квартира, в якій позивачка залишилась проживати. Заповіт спадкодавець не залишив. Тобто, позивачка фактично прийняла спадщину, що залишилася після смерті її чоловіка - [PERSON] 14 листопада 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Яковлєвою Ольгою Миколаївною на підставі заяви позивача було заведено спадкову справу № 27/2016 щодо майна [PERSON] , померлого [INFO] Під час оформлення спадкового майна, позивачу стало відомо, що Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 31.05.2017 року за [PERSON] було визнано право власності у порядку спадкування за законом на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 13 червня 2017 року вищезазначене рішення суду набрало законної сили і право власності на спірну квартиру було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Комунальним підприємством «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» Одеської області за реєстраційним номером 20940597. 03 листопада 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Гашовою В.В. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а яким [PERSON] передав, а громадяни [PERSON] , [PERSON] прийняли у власність у рівних частках кожен вищезазначену квартиру. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 11.12.2017 року заочне рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 11.05.2017 року по справі №523/19027/16 за позовом [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності у порядку спадкування було скасоване. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25.05.2018 року позовну заяву [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності у порядку спадкування було залишено без розгляду. Заочним Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 16.10.2018 року у цивільній справі №523/6240/18 за позивачкою було визнано право власності на спірну квартиру у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка - [PERSON] , померлого [INFO] . Відповідно до ст.1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України та розділу II глави 10 пункту 3.22. «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 р. спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно положень ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в тому числі шляхом визнання права. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч. 2 ст.656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Відповідно до ст.658 ЦК України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Згідно ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою ст. 203 Цивільного Кодексу України. Недійсний правочин - це правочин, що не відповідає вимогам Закону, отже, умови чинності правочину одночасно є умовами його дійсності. Частиною 1 ст.203 Цивільного кодексуУкраїни передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Зміст правочинів, відповідно до п.1 ст.203 ЦК України, не повинен порушувати положень як законів, так і інших нормативно-правових актів, прийнятих на основі Конституції України. Так, відповідно до ст.216ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 ст.317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У звязку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину; Норма частини першої статті 216ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину; У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК За нормою ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 388 ЦК передбачено право власника на витребування майна від добросовісного набувача. А саме, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ч.1п.п.1-3 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. У даному випадку спірна квартира вибула з володіння позивача поза її волею, іншим шляхом, а тому квартира повинна бути витребувана від них. Зазначена позиція суду відповідає Постанові Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а саме: п.6. Вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК. п.7. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Відповідно до ст.ст.386,391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.109 ЖК України виселення з займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до абз.3 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс-11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник, згідно вимог ст.ст.316, 319,321,391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі, і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. За вимогами статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі не спростували жодним належним і допустимим доказом зазначені позивачем обставини. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За встановлених обставин, суд вважає вимоги позивача правомірними та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Outcome: approved