Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до Березівської центральної районної лікарні в Одеській області, третьої особи - управління Державної казначейської служби у Березівському районі Одеської області про захист честі, гідності та стягнення моральної, матеріальної шкоди та судових витрат, посилаючись на те, що 17.05.2010 року за № 175 головним лікарем Березівської ЦРЛ [PERSON] направлено на її адресу та на адресу райвідділу міліції письмову інформацію, яка не відповідає дійсності, принижує її честь та гідність, ділову репутацію, підриває її авторитет. В ході розгляду справи неодноразово уточнювала позовні вимоги та просила суд встановити факт недостовірності інформації яка міститься у відповіді головного лікаря Березівської ЦРЛ [PERSON] від 17.05.2010 року за № 175 про те, що позивачка є засудженою та в листах Березівської ЦРЛ від 16.04.2010 р. № 144, 145 та від 25.05.2010 за № 184 про наявність у неї захворювання хронічним гастритом; встановити факт грубого порушення її особистих немайнових прав на повагу гідності, честі та недоторканості; зобовязати відповідача спростувати недостовірну інформацію шляхом направлення їй вибачень у письмовому вигляді та відізвати з Березівського РВ ГУМВС України в Одеській області документи від 17.05.2010 року за № 175, від 16.04.2010 р. № 144, 145, від 25.05.2010 за № 184 та медичний висновок, стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 30000 грн., стягнути з відповідача понесені нею матеріальні витрати. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача заперечувала проти задоволення вимог позивача, посилаючись на їх безпідставність. Вказавши, що головний лікар не має юридичної освіти та вважав, що при призначенні судом адміністративного покарання у вигляді адміністративного арешту, позивачка є засудженою і це є його субєктивною думкою та оціночним судженням, та є його правом на особисту думку. Окрім того відповіді давались на запити працівників міліції, що є обовязковим, а також відповідь давалась на звернення самої [PERSON] та зазначена у відповідях інформація не доводилась стороннім особам. Просила в позовних вимогах відмовити. Розглянувши поданий позов, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог виходячи з наступного. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються у Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави. Нормами статей 22, 24, 28, 62 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; кожен має право на повагу до його гідності; особа вважається невинуватою у вчинені злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Статтею 62 Конституції України закріплено принцип презумпції невинуватості, відповідно до якого особа вважається невинуватою у вчинені злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, поки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Одним з елементів змісту принципу презумпції невинуватості є те, що до остаточного вирішення кримінальної справи і визнання особи винною у вчинені злочину, набрання обвинувальним вироком законної сили з даною особою недопустиме поводження як з винною, а також публічне твердження усне або письмове, в тому числі у будь- яких офіційних документах про те, що вона є злочинцем або засудженим за злочин. В ході розгляду справи встановлено, що позивач на час складання документа Березівською ЦРЛ від 17.05.2010 р. не була засудженою та до кримінальної відповідальності не притягувалась. Позивач вважає, що листом від 17.05.2010 року за №175 була розповсюджена недостовірна інформація про те, що вона нібито судима. В той же час з вказаного листа вбачається, що він адресований тільки [PERSON] і нікому іншому, а відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 17 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам потрібно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Позивачем не надано доказів, того, що зміст зазначеного листа став відомий комусь іншому, окрім неї самої. Також суд не вбачає у відповіді, наданої медичним закладом за №145 від 16.04.2010 року до Березівського РВ ГУМВС, наміру розповсюдження недостовірної інформації, так як це було повязане з питанням відбування адміністративного стягнення у вигляді адмінарешту та можливістю його відбування в умовах ІТТ за станом здоровя позивача, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивачки щодо недостовірності інформації відносно її діагнозу «хронічний гастрит», яка була викладена у листі Березівської ЦРЛ № 184 від 25.05.2010 року суд критично відноситься до висновку комісійної судово-медичної експертизи Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи, приймаючи до уваги, що при проведенні експертизи не був залучений спеціаліст терапевт, до спеціалізації якого відноситься діагностування «хронічного гастриту», а не лікаря хірурга. Окрім того у висновку вказано, що, дослівно: «На момент освидетельствования экспертной комиссией данных за наличие у нее ([PERSON]В.) паталогии со стороны органов пищеварения не выявлено» і не спростовано, що його фактично не було в період її лікування з 12.04.2010 р. по 20.04.2010 р. в Березівській ЦРЛ. Відповідно до ч.6 ст.147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обовязковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України та ч. 1 ст. 11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відмовляючи у задоволенні вимог позивачки в частині встановлення факту грубого порушення її особистих немайнових прав, спростування недостовірної інформації, зобовязання вибачитись та стягнення з відповідача моральної шкоди, суд виходив з того, що позивачкою не доведено суду факт поширення недостовірної інформації. Суд не приймає до уваги пояснення позивачки, щодо того, що вказаний лист бачили працівники лікарні, працівники відділу міліції, працівники районного суду та те, що про його зміст знають вчителі та учні загальноосвітньої школи де вона працює, так як в матеріалах справи відсутні відповідні докази, а рішення суду не може грунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Інші позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки вони взаємоповязані з позовними вимогами описаними вище та являються похідними від останніх. Витрати по справі залишити за сторонами. На підставі вищевикладеного відповідно до ст. ст. 3, 22, 24, 28, 62 Конституції України, ст. ст. 273, 277 Цивільного Кодексу України,

Outcome: dismissed