Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому зазначила, що з 24.12.2011 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Подружнє життя з відповідачем не склалось, оскільки кожен має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, що призвело до втрати почуття любові та поваги, внаслідок чого сім`я розпалась, шлюб носить формальний характер. На даний час спільне господарство вони не ведуть, шлюбні стосунки не підтримують, спору щодо визначення місця проживання дитини не мають. Просить шлюб розірвати, неповнолітню дитину залишити проживати із нею. Одночасно просила стягнути з відповідача понесені судові витрати. Позивач в наданій суду заяві зазначила, що позовні вимоги підтримує. Відповідач, будучи обізнаним про наявність в провадженні суду даної справи в судове засідання не з`явився. Додаткових доказів та клопотань від сторін не надійшло. Відповідачем відзив на позовну заяву не подано. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 24.12.2011 року, який був зареєстрований Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Коростенського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, актовий запис № 579. Від подружнього життя сторони мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого позивач не бажає підтримувати з відповідачем подружніх стосунків. За час наданий на примирення сторони не дійшли згоди щодо подальшого збереження сім`ї. За визначенням ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. Визначаючи місце проживання неповнолітньої дитини сторін суд керується положеннями ст.160 Сімейного Кодексу України та роз`ясненнями п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року з яких слідує, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років визначається нею самою. Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню в порядку ст.141 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved