Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

Позивач звернулась до [PERSON], про усунення перешкод в користуванні власністю та зняття з реєстрації місця проживання. Свої вимоги мотивувала тим, що між [PERSON] та [PERSON], був укладений договір про поділ спільного майна подружжя, посвідченого Погребняком Г.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 27 серпня 2016 року, за реєстровим № 2602. Згідно з умовами цього договору в особисту приватну власність позивача перейшли 5/6 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Пунктом 7 договору про поділ спільного майна подружжя було передбачено обов'язок відповідача звільнити квартиру, виселитися та знятися з реєстрації місця проживання не пізніше 30 жовтня 2016 р.До цього часу зазначене зобов'язання не було виконано. Відповідно до довідки, виданої КК «Центр комунального сервісу» Деснянського району міста Києва № 03-08-1158 від 29.03.2017 року на даний час в квартирі зареєстровані: позивач, відповідач та їх спільний син [PERSON].Відповідач грубо порушує умови договору, нехтує своїми зобов'язаннями, ухиляється від мирного врегулювання спору, не сплачує комунальні рахунки, що виставляються обслуговуючими організаціями, виходячи із кількості зареєстрованих осіб. Між сторонами постійно виникають сварки, відповідач демонструє зневагу до позивача, грубо порушує громадський порядок та її спокій, вдирається в її квариру, порушує її особистий простір та право на особисту недоторканість та недоторканість житла, вчиняє щодо позивача протиправні дії. Щодо протиправних дій відповідача позивачем до Деснянського УП ГУНП у місті Києві було подано понад сім заяв, за деякими з них було відкрито кримінальне провадження.Рішенням Деснянського районного суду міста Києві від 10 вересня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано.Отже, жодних правових підстав для проживання та реєстрації в належній позивачу квартирі у відповідача немає. Дії відповідача та факт його реєстрації у квартирі порушує право власності позивача та створює перешкоди у його здійснені. А саме, одним із фактів такої перешкоди є неможливість здійснення продажу квартири внаслідок відмови покупців придбати квартиру без попередього зняття з реєстрації всіх осіб, що в ній зареєстровані. Цей факт мав місце у квітні 2017 року. З огляду на те, що відповідач добровільно відмовляється знятися з місця реєстрації, позивач вимушена була звернутись до суду з даним позовом в якому просить суд про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою та зняття його з реєстрації.Крім того, у власності відповідача є квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], яка належить йому на підставі договору дарування від 27 серпня 2016 року, в якій він проживає та всупереч вимогам Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не зареєстрував своє місце проживання за цією адресою. Позивач в судове засідання не з'явилась, через канцелярію суду подала заяву з проханням проводити судове засідання у її відсутність, позовні вимоги пітримує, проти заочного розгляду справи не заперечує, та просила суд винести рішення про задоволення позову з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином, поважні причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надходило. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вивчивши матеріали, долучені до позову, достатніми для його вирішення, суд вважає можливим розглянути спір за відсутності відповідача відповідно до ст.ст. 224-227 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення, про що не заперечувала позивач. Представник третьої особи до суду не з'явився, причини неявки суду невідомі, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Суд вважає, можливим проводити судове засідання у відсутність представника третьої особи, на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 20 жовтня 1991 р. по 10 вересня 2015 р. За час перебування в шлюбі, сторонами було набуто в спільну сумісну власність наступне майно: двокімнатну квартиру, загальною площею 72,50 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка придбана на ім'я [PERSON] за договором про відступлення права вимоги №14-73/п від 09 лютого 2015 р., укладеного з ТОВ «ДБК-Партнер».Право власності на квартиру зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Державним реєстратором прав на нерухоме майно Баліним П.П., що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданим 05 квітня 2016 р.; 5/6 частин трикімнатної квартири, загальною площею 68,40 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], придбана на ім'я [PERSON] за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого Сердюк Н.А. державним нотаріусом Двадцятої Київської державної нотаріальної контори, 27 липня 2000 р., за р. №4-6888, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 1 серпня 2000 р. у реєстровій книзі №д.739-257 за р.№2578-а; грошові кошти в сумі 1 878 000 грн. 27 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON], був укладений договір про поділ спільного майна подружжя, посвідчений Погребняком Г.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим № 2602 (а.с.5-6). Згідно з умовами цього договору п. 4 в особисту приватну власність [PERSON] перейшло: грошові кошти в сумі 1 878 000 грн., При цьому право спільної сумісної власності на вказане майно припинилось. Відповідно до п. 5 цього договору.в особисту приватну власність [PERSON] перейшли: двокімнатна квартира, загальною площею 72,50 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та 5/6 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. При цьому право спільної сумісної власності на вказане майно припинилось. Пунктом 7 зазначеного договору про поділ спільного майна подружжя було передбачено обов'язок відповідача звільнити квартиру, виселитися та знятися з реєстрації місця проживання не пізніше 30 жовтня 2016 р. Однак, відповідач порушив умови договору. Згідно копії довідки Форми №3, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» Деснянського району м.Києва від 29.03.2017 року за №03-08-1158, в квартирі [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON], [PERSON] та син сторін [PERSON] (а.с. 8). Крім того, 27 серпня 2016 р. між [PERSON] та [PERSON], був укладений договір дарування квартири, посвідченийПогребняком Г.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим №2605. Згідно якого, [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Згідно ст. 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475 / 97 - ВР від 17 липня 1997 року « Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції », принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Частинами 1, 3 ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно змісту ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом ст. ст. 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном ( має речове право ) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, якщо права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому суд вважає, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень її прав, оскільки вона є новим власником 5/6 частин трикімнатної квартири, загальною площею 68,40 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а відповідач в свою чергу не проживає за даною адресою, однак систематично відвідує її, не сплачує за житлово-комунальні послуги та за власною згодою відмовляється знятися з реєстраційного обліку, чим порушує законні права позивача, як власника та добросовісного набувача, щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном. В даному випадку усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку не суперечить вимогам чинного законодавства. У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України ). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зі змінами від 16.04.2017 р. є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Як роз'яснено у п.34 та п.35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів. У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Отже, позовні вимоги позивача грунтуються на законі та є такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved