Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

Позивач звернувся із позовом до відповідачів про стягнення заборгованості, в якому зазначив, що відповідно до укладеного кредитно договору №К2НСАЕ00000295 від 21.02.2008 [PERSON] отримав кредит у розмірі 13611,01 доларів США з кінцевим терміном погашення 18.02.2011, та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки. У забезпечення виконання зобов`язань між банком та [PERSON] був укладений договір поруки, за умовами якого поручитель зобов`язалась у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань відповідати перед кредитором як солідарний боржник у тому ж розмірі, що і позичальник. Відповідач свої зобов`язання за договором не виконує, не здійснює платежів в рахунок погашення суми кредиту та нарахованих процентів, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 23.01.2020 складає 56894,87 доларів США. Разом з тим, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості по тілу кредиту в розмірі 7883,28 доларів США, а також судові витрати по справі. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідачів у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, подав до суду відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог з посиланням на те, що доказів отримання відповідачами надісланої позивачем претензії не надано, укладений кредитний договір є заставним, працівниками банку отримано придбаний кредитний автомобіль для передачі на реалізацію, рішенням суду вирішено звернути стягнення на вказаний автомобіль шляхом його продажу банком через укладення договору купівлі-продажу з іншою особою. Крім того, вказав, що останній платіж відповідачем здійснено 10.04.2009, тому у позивача виникло право на звернення до суду за захистом свої прав 10.05.2009, у зв`язку з чим станом на дату звернення до суду з позовом - 12.03.2020, загальний строк позовної давності сплив, на підставі чого просив відмовити у задоволенні позову. Щодо вимог до поручителя вказував на те, що порука є давно припиненою, тому підстав для задоволення позовних вимог немає. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець зобов`язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи убачається, що 21.02.2008 між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитно-заставний договір №К2НСАЕ00000295, відповідно до умов якого банком видано позичальнику кредитні кошти у розмірі 11 057,82 доларів США (з метою придбання автомобіля, оплати перших страхових платежів та оплати коштів за реєстрацію предмета застави в державному реєстрі, а також на оплату винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту), з процентною ставкою 10,56% річних з кінцевим терміном погашення 18.02.2011, а також 200 грн. для сплати винагороди за надання фінансового інструменту зі сплатою в момент видачі кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу в розмірі 36 грн. х кількість днів знаходження предмета застави у володінні банку зі сплатою у день погашення заборгованості та передачі предмета застави у користування позичальника, та винагороди за резервування ресурсів у розмірі 2,04% річних від суми зарезервованих ресурсів, зі сплатою з 16 по 20 число кожного місяця. У забезпечення виконання зобов`язань 21.02.2008 між банком та [PERSON] був укладений договір поруки, за умовами якого поручитель зобов`язалась у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань відповідати перед кредитором як солідарний боржник у тому ж розмірі, що і позичальник. Судом встановлено, що кредитні кошти в обсязі, визначеному договором, були надані АТ КБ «ПриватБанк» відповідачеві [PERSON] , які він використав у повному обсязі. Згідно зі ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Однак, позичальник [PERSON] систематично не виконує взяті на себе за кредитним договором зобов`язання щодо своєчасного та у повному обсязі погашення кредиту, відсотків за його користування, допустив заборгованість зі сплати кредиту у розмірі 56894,87 доларів США, з яких заборгованість за тілом кредиту - 7883,28 доларів США, заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 852,03 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 164,85 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 47994,71 доларів США. Відповідач [PERSON] також у добровільному порядку не виконує узятих на себе договором поруки зобов`язань. Натомість, позивач просить стягнути тільки заборгованість за тілом кредиту в розмірі 7883,28 доларів США. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Частиною 1 ст. 550 ЦК України визначено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Визначення поняття «зобов`язання» міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України). Відповідно до умов укладеного кредитного договору, у випадку настання у позичальника події дефолту він зобов`язаний негайно письмово повідомити банк про це та достроково виконати усі грошові зобов`язання за договором перед банком у повному обсязі. Якщо протягом 30 календарних днів позичальник не усунув вказані обставини, він зобов`язаний негайно повернути суму кредиту у повному обсязі, виплатити винагороди, проценти за користування кредитом, виконати інші грошові зобов`язання за договором у повному обсязі, а банк має право здійснити за своїм вибором одну або кілька наступних дій: здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальнику відповідного повідомлення, розірвати договір у судовому порядку, звернути стягнення на предмет застави, застосувати будь-який спосіб захисту своїх прав, дозволений законодавством України (п.п. 6.2.8, 12.2.5-12.2.6 договору). Отже, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення. Судом встановлено, що позичальник [PERSON] прострочив сплату частини кредиту, процентів за користування ним, що стало підставою звернення до позичальника з вимогою про дострокове повернення кредиту, процентів за користування ним та інших платежів, шляхом звернення стягнення на предмет застави. З матеріалів справи убачається, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10.10.2011 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №К2НСАЕ00000295 від 21.02.2008 в сумі 108 309,69 грн., з яких заборгованість за кредитом - 7883,28 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 852,03 долари США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 164,85 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань - 4758,06 доларів США, звернуто стягнуто на предмет застави - автомобіль «УАЗ» д.н.з. [NUMBER] , належний на праві власності [PERSON] , шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про зміну умов договору відмовлено. Звертаючись до суду із позовом про звернення стягнення на предмет застави сторона позивача вказувала на те, що відповідач [PERSON] не виконує свої зобов`язання перед позивачем, тому є всі підстави для звернення стягнення на заставне майно. Матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідачі виконали узяті на себе зобов`язання, тому позовні вимоги заявлені правомірно, є такими що підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. Разом із цим згідно акту приймання-передачі від 27.04.2009 у заставу ПриватБанку автомобіля позичальника [PERSON] , який допустив прострочену заборгованість, співробітниками українського фінансового агентства «Верус» - офіційного представника інтересів ПриватБанку у сфері моніторингу проблемних кредитів оглянуто та отримано від [PERSON] автомобіль «УАЗ» д.н.з. [NUMBER] , який позичальник доручив у випадку невиконання ним своїх зобов`язань передати на реалізацію, а отримані кошти направити на погашення заборгованості за кредитом. Актом встановлено, що заставний автомобіль перебуватиме на автостоянці під охороною за адресою м. Київ, пр. Перемоги, 65 (а.с.103). В судовому засіданні представник позивача пояснив, що заставлений автомобіль з квітня 2009 року перебуває на штрафмайданчику, оскільки був переданий банку для реалізації, а рішення Оболонського районного суду від 10.10.2011 на момент звернення із цим позовом фактично не виконано. Суд звертає увагу на те, що звертаючись до суду із позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави, позивач змінив строки виконання зобов`язань. З позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся до відповідачів лише у березні 2020, тобто поза межами строку позовної давності. Окрім того, в матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості (а.с. 4-5), відповідно до якого останній платіж відповідачем здійснений 10.04.2009. Сторона відповідача [PERSON] , в процесі розгляду справи звернулася із заявою про застосування наслідків спливу строку позовної давності до заявлених до нього вимог. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Правила про позовну давність передбачають право на позов у матеріальному сенсі. Якщо особі належить цивільне право, і це право порушено, то вона вправі здійснити своє право у примусовому порядку, проти волі зобов`язаної особи, шляхом звернення до національного суду або до іншого компетентного органу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Згідно з статтею 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме: забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Згідно пунктів 3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких обставин, з урахуванням того що сторона відповідача заявила про застосування наслідків спливу строків позовної давності, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог до відповідача [PERSON] слід відмовити у зв`язку із пропуском строків позовної давності. Як вже було встановлено, у забезпечення виконання зобов`язань між позивачем та [PERSON] 21.02.2008 був укладений договір поруки, за умовами якого поручитель зобов`язалась у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань відповідати перед кредитором як солідарний боржник у тому ж розмірі, що і позичальник. Відповідно до п.12 укладеного договору поруки від 21.02.2008 порука за цим договором припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Судом було встановлено, що звертаючись до суду із позовом про звернення стягнення на предмет застави, позивач змінив строки виконання основного зобов`язання. 24.01.2020 на адресу позичальника та поручителя було направлено повідомлення про виконання зобов`язання. Станом на день звернення позивача до суду, поручителем не було виконано свого зобов`язання в межах укладеного договору поруки. Частиною 4 ст. 559 ЦК України (в редакції, на момент звернення позивача до суду) визначено, що порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання. З урахуванням того, що позивач звертаючись до відповідача [PERSON] з позовом про звернення стягнення на предмет застави змінив строк виконання основного зобов`язання, а порука чинна протягом п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог до відповідача [PERSON] , у зв`язку із припиненням поруки. Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed