Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання пунктів договору недійсними, а кредитного договору неукладеним, мотивуючи свої вимоги наступне. 25 грудня 2007 року між ним, [PERSON], та закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (правонаступник - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк») був укладений кредитний договір № CM-SME 100/259/2007. Згідно з пункту 2 частини № 1 кредитного договору № CM-SME 100/259/2007 від 25.12.2007 кредитор БАТ «ОТП Банк» надавав позичальнику [PERSON] кредит у сумі 185 000,00 доларів США шляхом видачі двох траншів: 114 781,76 доларів США та 70 218,24 доларів США із цільовим призначенням на погашення поточної заборгованості та на споживчі цілі. За умовами пункту 3 частини № 1 кредитного договору № CM-SME 100/259/2007 від 25.12.2007 проценти за користування кредитом повинні були розраховуватись із застосуванням плаваючої процентної ставки, а саме: фіксований відсоток + FIDR. В подальшому між кредитором та позичальником укладались додаткові договори до кредитного договору № CM-SME 100/259/2007 від 25.12.2007: додатковий договір № 2 від 24.03.2009 року, додатковий договір № 3 від 25 вересня 2009 року, додатковий договір № 4 від 25 вересня 2009 року, якими вносились зміни щодо розміру фіксованого проценту із збереженням застосування ставки FIDR у механізмі розрахунку процентної ставки за користування кредитом. 28 травня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та TOB «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким до TOB «ОТП Факторинг Україна» перейшли права нового кредитора, в тому числі по кредитному договору № CM-SME 100/259/2007 від 25.12.2007. TOB «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду із позовом щодо стягнення з нього заборгованості за кредитним договором № CM-SME 100/259/2007 від 25.12.2007, яка складалась з основного зобов'язання, процентів за користування кредитом, штрафних санкцій. Він у свою чергу, не погодився з пред'явленими позовними вимогами і звернувся до апеляційного суду Донецької області з клопотанням щодо призначення судово-економічної експертизи, яка і була проведена на підставі ухвали апеляційного суду Донецької області від 25 січня 2013 року. Після ознайомлення з висновком експерта № 404-702/26 від 17.07.2013 року по цивільній справі № 22ц-775/126/13 йому стало відомо, що умови кредитного договору № CM-SME 100/259/2007 від 25.12.2007 грубо порушують його права, як споживача кредитних послуг. Вважає, що відповідач не додержав вимоги ч.1,3 ст.1054 ЦК України, п.3.3 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року. Зазначив, що банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, визначивши її як в процентному значенні у вигляді реальної процентної ставки (в процентних річних), так і в грошовому виразі. Пунктом 3 частини № 1 кредитного договору № СМ-БМЕ 100/259/2007 від 25.12.2007 встановлено, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого відсотка + FIDR- процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені у банку на строк 366 днів. В цьому пункті також вказано, що ставка FIDR може визначатись (тобто змінюватись) самостійно Банком. Інформація щодо розміру ставки FIDR розміщується в приміщеннях банку на інформаційних стендах. В свою чергу в підпункті а) пункт 3.3 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» наведена формула розрахунку значення реальної процентної ставки, елементами якої є процентна ставка, чиста сума кредиту, порядковий номер періоду дії кредитного договору та загальна кількість періодів. Вважає, що застосування зищевказаної формули спрямоване на те, щоб точно розрахувати, з урахуванням дисконтування, усі майбутні грошові платежі споживача. Використання будь-яких інших показників для розрахунку реальної процентної ставки за кредитом законом не передбачено. Згідно з пунктом 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення вказаного Закону про несправедливі умови в договорі. Зокрема несправедливою умовою договору на його думку є встановлення дискримінаційних стосовно споживача правил зміни відсоткової ставки. Застосування ставки FIDR для розрахунку процентів за користування кредитом передбачає зміну розміру процентів впродовж всієї дії кредитного договору, при цьому вартість кредитних ресурсів для позичальника буде залежати від волевиявлення інших фізичних осіб - клієнтів Банку, що розмістили вільні кошти на строкових депозитах у валюті, тотожній валюті кредиту на строк 366 днів. Пунктом 1.4. частини № 2 кредитного договору № СМ-БМЕ 100/259/2007 від 25.12.2007 встановлений порядок розрахунку та зміни плати за користування кредитом: в підпункті 1.4.1.3 частини № 2 кредитного договору № СМ-БМЕ 100/259/2007 від 25.12.2007 вказано, що плаваюча процентна ставка по кредиту підлягає корегуванню протягом дії кредитного договору щоразу після -еребігу кожного (дванадцятого) календарного місяця, починаючи з дня видачі кредиту. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання зинків фінансових послуг» надання фізичній особі коштів на визначений строк під процент є фінансовою послугою. FIDR формується на основі процентних ставок по строковим депозитам для фізичних осіб, при цьому банк на власний розсуд встановлює такі проценти. Тобто, позичальник, як споживач фінансової послуги, усувається від участі в формуванні FIDR. Враховуючи, що FIDR є найбільшою складовою частиною плаваючої процентної ставки за користування кредитом, то банком фактично здійснюється формування вартості фінансової послуги без участі споживача та його згоди. Пунктом 3.5 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» регламентовано, що банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку з волевиявленням однієї зі сторін. Всупереч вищевказаній нормі закону, порядок обчислення процентів, встановлений кредитним договором № СМ-БМЕ 100/259/2007 від 25.12.2007, дозволяє банку змінювати процентну ставку за кредитом за власним бажанням. За таких обставин, споживач фінансової послуги не може спрогнозувати свої витрати на оплату процентів за користування кредитом. Крім того, оскільки позичальник не має можливості вплинути на формування ставки FIDR він також обмежений і в способах отримання інформації про неї. Згідно з частиною 1, частиною 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець не повинен включати у договорі зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. З огляду на викладене, вважає положення п. З частини № 1 та п. 1.4. частини № 2 кредитного договору № СМ-БМЕ 100/259/2007 від 25.12.2007 несправедливими, а, відповідно, такими, що мають бути визнані недійсними. Посилаючись на вимоги п.4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ст. 638 ЦК України вважає, що договір не може вважатись укладеним (вчиненим). Просив суд на підставі викладеного визнати п.3 ч.1 та п.1.4 ч.2 кредитного договору №СМ-SМЕ 100/259/2007 від 25.12.2007 недійсним, а кредитний договір неукладеним. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, надав аналогічні пояснення, що викладені в обґрунтуванні позову. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримала позицію свого довірителя, надала аналогічні пояснення. Представник відповідача Аліиов А.С. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважає їх необґрунтованими з посиланням на ст. ст.192, 627, 1054 ЦК України, ст. 2, 55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року №168. Просив суд у задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і наявні у ній докази встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини. 25 грудня 2007 року між [PERSON] та закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (правонаступник - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк») був укладений кредитний договір № CM-SME 100/259/2007 (а.с. 5-12) Згідно з пункту 2 частини № 1 кредитного договору № CM-SME 100/259/2007 від 25.12.2007 кредитор БАТ «ОТП Банк» надавав позичальнику [PERSON] кредит у сумі 185 000,00 доларів США шляхом видачі двох траншів: 114 781,76 доларів США та 70 218,24 доларів США із цільовим призначенням на погашення поточної заборгованості та на споживчі цілі. За умовами пункту 3 частини № 1 кредитного договору № CM-SME 100/259/2007 від 25.12.2007 року проценти за користування кредитом повинні були розраховуватись із застосуванням плаваючої процентної ставки, а саме: фіксований відсоток + FIDR. В подальшому між кредитором та позичальником укладались додаткові договори до кредитного договору № CM-SME 100/259/2007 від 25.12.2007: додатковий договір № 2 від 24.03.2009 року, додатковий договір № 3 від 25 вересня 2009 року, додатковий договір № 4 від 25 вересня 2009 року, якими вносились зміни щодо розміру фіксованого проценту із збереженням застосування ставки FIDR у механізмі розрахунку процентної ставки за користування кредитом (а.с. 13-22) У судовому засіданні також встановлено, що 28 травня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та TOB «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким до TOB «ОТП Факторинг Україна» перейшли права нового кредитора, в тому числі по кредитному договору № CM-SME 100/259/2007 від 25.12.2007. Як вбачається із змісту позовних вимог, позивач [PERSON] просить суд визнати п.3 частини №1 та п.1.4 частини №2 кредитного договору №СМ-SМЕ 100/259/2007 від 25.12.2007 року та визнати вказаний договір неукладений і підставою задоволення таких вимог вважає застосування судом вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» та висновок експертизи НДІ № 404-702/26 від 17.07.2013 року по цивільній справі № 22ц-775/126/13, де встановлено порушення права споживача кредитних послуг (а.с. 26-35) У ст. 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 58 Конституції України та частини другої статті 5 Цивільного кодексу України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», який чинний з 10.01.2009 року, ЦК України доповнено статтею 1056-1, згідно якої розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Згідно з ч. 4 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»зі змінами згідно із згаданим Законом, банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договрів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»від 21.01.2010 року фінансовим установам забороняється в односторонньому порядку збільшувати розмір процентних ставок та інших платежів, передбачених кредитним договором або графіком погашення боргу, вимагати дострокового погашення несплаченої заборгованості у разі незгоди позичальника з пропозицією фінустанови про збільшення процентної ставки або інших платежів. Відповідно до умов кредитного договору сторони домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого відсотку та FIDR, яка може змінюватись банком в залежності від зміни вартості кредитних ресурсів. Враховуючи, що кредитний договір між банком та позичальником був укладений 25 грудня 2007 року, тобто до набрання чинності законом « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», даний закон не має зворотньої дії в часі, фіксований розмір процентів не був збільшений, визначення плаваючої ставки FIDR є правомірною і доцільною щодо даного виду кредиту, а тому умова договору згідно якої банк може збільшувати процентну ставку відповідало вимогам законодавства, яке діяло на той час і підлягало застосуванню до відносин з позичальником на той період часу. Тільки 27.01.2010 року законодавець заборонив фінансовим установам в односторонному порядку збільшувати розмір процентної ставки та вимагати дострокового погашення несплаченої частини кредиту в разі незгоди позивачальника з пропозицією фінустанови про збільшення процентної ставки, розповсюдивши ці правила на раніше укладені договори. У даних правовідносинах відсутні підстави для визнання недійсним п.3 частини №1 та п.1.4 частини №2 кредитного договору № СМ-БМЕ 100/259/2007 від 25.12.2007 року. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частинами 5 та 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Разом з тим, суд також вважає за необхідне зазначити, що ст. 217 ЦК України встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Оскільки при укладенні кредитного договору позичальник та позикодавець домовилися щодо всіх його істотних умов, позичальник погодився укласти договір у саме в такий спосіб, а суд не вбачає у кредитному договорі несправедливих умов на час його укладання, то підстав для визнання його неукладеним немає. Дійшовши такого висновку суд також врахував положення п3 ч.8 Постанови пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». З огляду на наведене у позові [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання пунктів договору недійсними, а кредитного договору неукладеним, необхідно відмовити. На підставі ст.ст. 203, 215, 217, 526, 553, 554, 610, 611, 612, 638, 1050, 1054ЦК України, ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»,

Outcome: dismissed