Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-04 00:00:00

Позивач звернувшись до суду з даним позовом, просить стягнути з відповідача на його (позивача) користь кошти, сплачені за договором в сумі 12568,50 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 19.04.2017 року між ним та ТОВ «Єврокар Україна» в особі уповноваженого представника було укладено договір фінансового лізингу за № 947, який підписано сторонами. За умовами вищевказаного договору фінансового лізингу відповідач зобов'язувавсь передати йому у користування, а в подальшому у власність транспортний засіб, легковий автомобіль марки ЗАЗ Sens Standart +, вартістю 179550 грн., на строк та на умовах, передбачених цим договором. 19.04.2017 року позивачем, на виконання умов договору фінансового лізингу за № 947 від 19.04.2017 року було сплачено грошову суму в розмірі 12568,50 грн., які він вважав частковим погашенням вартості вказаного автомобіля, що підтверджується квитанцією №0.0.748659668.1 від 19.04.2017 року. При цьому позивачу було повідомлено, що транспортний засіб буде переданий в м. Суми не пізніше 3 календарних днів з моменту надходження «авансового платежу» на рахунок лізингодавця. Через декілька днів після підписання Договору та перерахування коштів позивачу було повідомлено в усній формі про неможливість виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань згідно умов Договору. Причиною відмови стало те, що з якихось причин позивач не пройшов перевірку внутрішньої Служби безпеки. 16.05.2017 р. позивачем на юридичну адресу ТОВ «Єврокар Україна» була направлена заява щодо повернення сплачених коштів. У відповідь на заяву лізингодавцем було надіслано повідомлення, в якому було зазначено, що Договір вважається розірваним з 22.05.2017 р. та кошти поверненню не підлягають. Окремо слід зазначити, що під час укладення Договору, позивачу не було надано часу для ознайомлення з його умовами, оскільки представники відповідача досить красномовно стверджували, що все що сказано ними викладено в самому Договорі та квапили з його підписанням, Додатки, як невід'ємні частини Договору, позивачу надані не були. З метою захисту своїх прав та законних інтересів позивач вирішив звернутись з даним позовом безпосередньо до суду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надав. Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 19.04.2017 року між позивачем - [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» було укладено договір фінансового лізингу за № 947, що підтверджується копією вказаного договору. За умовами договору відповідач зобов'язувавсь передати позивачу у користування, а в подальшому у власність транспортний засіб, легковий автомобіль марки ЗАЗ Sens Standart +, вартістю 179550 грн., на строк та на умовах, передбачених цим договором. Згідно п. 1.7 договору фінансового лізингу предмет договору передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 (дев'яносто) календарних днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності , сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5 ст. 9 даного договору. Згідно з п. 2.1. даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами, та діє до повного виконання зобов'язань сторонами за даним договором. 19.04.2017 року позивач на виконання умов договору сплатив відповідачу грошову суму в розмірі 12568,50 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.748659668.1 від 19.04.2017 року. При цьому позивачу було повідомлено, що транспортний засіб буде переданий в м. Суми не пізніше 3 календарних днів з моменту надходження «авансового платежу» на рахунок лізингодавця. Через декілька днів після підписання Договору та перерахування коштів позивачу було повідомлено в усній формі про неможливість виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань згідно умов Договору. Причиною відмови стало те, що з якихось причин позивач не пройшов перевірку внутрішньої Служби безпеки. 16.05.2017 р. позивачем на юридичну адресу ТОВ «Єврокар Україна» була направлена заява щодо повернення сплачених коштів. У відповідь на заяву лізингодавцем було надіслано повідомлення, в якому було зазначено, що Договір вважається розірваним з 22.05.2017 р. та кошти, в сумі 12568,50 грн., які згідно п.9.6 Договору, зараховані як Комісія за організацію Договору, поверненню не підлягають. Відповідно до 12.1 договору фінансового лізингу комісія за організацію даного договору Лізингоодержувачу не повертається. Тобто, відповідач в договорі фінансового лізингу надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору останнім. Позивач вважає таку умову договору фінансового лізингу незаконною та стверджує, що відповідачем порушені вимоги Закону України «Про фінансовий лізинг» та Закону України «Про захист прав споживачів». Суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача з наступних підстав. У відповідності до вимог п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства с справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Пунктом 3 ч.1 ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. Виходячи з положень статей 1 та 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», укладений між сторонами договір фінансового лізингу є за своєю правовою природою змішаним договором, який поєднує в собі ознаки договору купівлі-продажу із розстроченням платежу та договором найму автотранспортного засобу. Згідно зі ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Крім того, статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. За положеннями цієї статті комісія за організацію договору не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Крім того, без попередньої сплати позивачем на рахунок відповідача адміністративного платежу у сумі 12568,50 грн., договір фінансового лізингу між сторонами 19.04.2017 року не був би укладений. Також в даному договорі не визначено, які саме дії, що має вчинити лізингодавець, розуміються під змістом «організація договору». Відповідачем не надано суду пояснень, чому розмір вказаного адміністративного платежу (комісії за організацію договору) на етапі укладення та підписання договору між сторонами є досить великим. Як вбачається із матеріалів справи, окрім надання бланку типового договору, відповідачем будь-яких інших дій для щодо підготовки документів для укладення договору здійснено не було. Таким чином, пункт 1.7 договору фінансового лізингу № 947 від 19.04.2017 року, порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію та підготовку даного договору, виконаній послузі, яка згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору. Згідно з п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно положень ст.17 Закону України «Про захист прав споживачів», за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Згідно з ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Відповідно до ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є наступні умови, що зазначені в договорі фінансового лізингу: про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти по оплаті, в тому числі комісію за організацію договору, здійснену споживачем, у разі відмови споживача виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору останнім. Однак, при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства. Окрім того, в порушення вимог ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» в договорі лізингу наявні не всі істотні умови, а саме: не зазначено, в кого саме лізингодавець придбає предмет лізингу, не визначено порядок та місце отримання лізингоодержувачем предмета лізингу, не зазначено умови та порядок страхування предмета лізингу та інші умови. Відповідно до роз'яснень викладених в п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець, виготівник, виконавець зобов'язані своєчасно надавати споживачеві необхідну достовірну інформацію про товар (роботи, послуги) у доступній наочній формі, яка б забезпечувала можливість компетентного вибору. Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї в сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Вищевказані порушення зі сторони відповідача, відповідно до ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 3, 638 ЦК України, ст.ст. 6, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» є підставою для визнання недійсним Договору фінансового лізингу № 947 від 19.04.2017 року. Виходячи з вищевикладеного суд констатує, що Договір фінансового лізингу № 947 від 19.04.2017 року є недійсним. Згідно з ч.9 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони відшкодовуються винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у зв'язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності. Таким чином, позов є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню шляхом стягнення із відповідача на користь позивача сплачених коштів за Договором у розмірі 12568,50 грн. На підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.

Outcome: approved