Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що є власником будинку [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 25.02.2000 року. У зазначеному домоволодінні також зареєстрована відповідач, однак у будинку ніколи не мешкала, що підтверджується відповідним актом сусідів, а мешкала за адресою: [ADDRESS] , та вже понад п`ять років мешкає за межами міста Маріуполя. Реєстрація відповідачки у зазначеній квартирі змушує позивачку сплачувати комунальні послуги у підвищеному розмірі, у зв`язку з наведеним просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 квітня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. Позивач [PERSON] у позовній заяві просила розглянути справу у її відсутність. Відповідач [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала у повному обсязі. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить Ѕ частинка будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 25.02.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Скалун\~Л.М. та зареєстрованому в реєстрі за № 353. Згідно довідки ККП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації-Маріупольська нерухомість» № 1320 від 13 квітня 2021 року, право власності на будинок за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за позивачкою [PERSON] у БТІ 15 березня 2000 року за № 37237. Згідно довідки Управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради № 06-13.07.-0583 від 23 квітня 2021 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Факт не проживання відповідачки у будинку за адресою [ADDRESS] підтверджується актом від 25 квітня 2021 року, складеному за участю сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи, що будинок є власністю позивачки, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. На підставі викладеного, враховуючи, що позиваці належить на праві власності будинок за адресою: [ADDRESS] , знайшли підтвердження обставини відсутності відповідачки без поважних причин понад один рік у вказаному будинку, судом не встановлено обставин перешкоджання з боку позивача на проживання відповідачки у зазначеному будинку, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Проте, положеннями статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду. За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма викладена і в ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, якщо відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то в судовому рішенні повинно бути вирішено питання про повернення позивачу з державного бюджету половини сплаченого ним судового збору при поданні позовної заяви, а інша половина судового збору покладається на відповідача. При подачі позову до суду позивачкою сплачений судовий збір у розмірі 908 грн., та відповідно до положень ст. 141, 142 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 454 грн., та позивачу підлягає поверненню судовий збір у сумі 454 грн.

Outcome: approved