Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, де просить розірвати шлюб з відповідачем. Позов мотивує тим, що 11.05.2010 року вони зареєстрували шлюб. Від спільного шлюбу неповнолітніх дітей не мають, але відповідач відмовляється від розірвання шлюбу в органах ДРАЦС. Зазначає, що їх спільне життя не склалося, з вересня 2011 року вони припинили шлюбні відносини у зв'язку з тим, що в них повна несумісність характерів, різні погляди на життя та майбутнє, що призводить до сварок. Ці фактори розладили їх шлюб. Існування шлюбу носить формальний характер, в кожного з них різні місця проживання. Спільного господарства не ведуть. Спір про поділ майна відсутній. Примирення вважає не можливим. Позивач, представник позивача та відповідач про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник позивача подав заяву про розгляд справи у відсутність позивача та без його участі, примирення вважає неможливим, спору про поділ майна немає; відповідач також подав заяву, де просить суд розглянути справу без його участі, не заперечує щодо розірвання шлюбу, примирення також вважає неможливим. Суд ухвалив провести розгляд справи у відсутність вищевказаних осіб та ухвалити рішення на підставі наявних в справі доказів. За таких обставин, згідно ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дані правовідносини регулюються ст., ст.110, 112 Сімейного кодексу України. При розгляді справ про розірвання шлюбу, суд за правилами 112 Сімейного кодексу України з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом з позовної заяви та матеріалів справи встановлено наступне. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 11 травня 2010 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 5). Згідно позовної заяви, сторони від спільного життя неповнолітніх дітей не мають. Подати до органу ДРАЦС спільну заяву про розірвання шлюбу у порядку, встановленому ст. 106 СК України, позивач не має можливості, так як відповідач відмовляється від розірвання шлюбу в органах ДРАЦС, а тому позивач звернулась з даним позовом до суду. Сторони спільне проживання припинили з вересня 2011 року, в зв'язку з тим, що в них різні погляди на життя та майбутнє, що призводило до сварок, що призвело до втрати взаєморозуміння та в кожного з них різні місця проживання. Спільного господарства не ведуть та майновий спір відсутній. Позивач та відповідач просять заходів щодо збереження шлюбу не вживати. Суд також не вбачає підстав для застосування ст.111 СК України, так як сторони фактично припинили сімейні стосунки, тривалий час проживають окремо. Суд вважає, що при даних обставинах шлюб носить формальний характер, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін.

Outcome: approved