Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

Позивач звернувся із вказаним позовом до суду, посилаючись в його обґрунтування на те, що вироком Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 липня 2018 р. по справі № 265/7966/16-к встановлено, що [PERSON] , 15 жовтня 2016 р., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем «Тойота Лексус» н/з [NUMBER] , під час руху по пр. Перемоги з боку вул. Панфілова в напрямку пр. Свободи в Лівобережному районі м. Маріуполя скоїв ДТП, у якому позивач отримав тяжкі тілесні ушкодження, та вироком суду [PERSON] визнано винним й засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки, який відбуває покарання наразі у ДУ «Бердянська виправна колонія № 77». У лютому 2017 року після тривалого лікування МСЕК встановила позивачу другу групу інвалідності, яка підтвердилась після переогляду 21 травня 2020 р. За висновком експертів № 92 від 5 січня 2018 року по справі № 265/7966/16-к ступінь постійної втрати позивачем загальної працездатності складає 40%, а також між отриманими позивачем у момент ДТП 15 жовтня 2016 року тілесними ушкодженнями та встановленою МСЕК позивачу другою групою інвалідності існує прямий причинний зв`язок. Додавав, що власник транспортного засобу «Тойота Лексус» н/з [NUMBER] , [PERSON] під час скоєння [PERSON] злочину 15 жовтня 2016 року знаходився у салоні такого автомобіля, але у порушення пп. «ґ» п. 2.9 Правил дорожнього руху не відсторонив від керування належним йому автомобілем [PERSON] , який був в стані алкогольного сп`яніння. У заподіянні шкоди спільними діями має місце єдність дій співзаподіювачів, яка полягає у такому їх взаємозв`язку, при якому виключення хоча би однієї із цих дій із комплексу діянь співзаподіювачів не призводить до виникнення спільного шкідливого результату. Тому вважав, якщо б [PERSON] не сів за кермо у стані алкогольного сп`яніння через відсторонення його [PERSON] від керування, то не сталася ДТП 15 жовтня 2016 року. Отже, вважав, що [PERSON] , як володілець джерела підвищеної небезпеки, повинен відповідати за шкоду також, що була спричинена спільними з [PERSON] неправомірними діями позивачу. При цьому вважав, що [PERSON] у порушення п. 2.9 «а» ПДР не може вважатися особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, бо керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. Оскільки на момент завдання йому ушкодження здоров`я позивач не працював, то розмір відшкодування визначається з розміру мінімальної заробітної плати. Наводячи розрахунок розміру втраченого позивачем заробітку за період з 15 жовтня 2016 pоку до кінця 2020 року просив суд солідарно стягнути з обох відповідачів в рахунок відшкодування втраченого ним заробітку внаслідок зменшення на 40% загальної працездатності позивача за такий період в сумі 77884,40 грн., а починаючи з 1 січня 2021 р. відшкодування втраченого заробітку повинно здійснюватися щомісячними платежами у розмірі 40% від встановленого законом розміру мінімальної заробітної плати, на підставі чого також просив суд стягнути з обох відповідачів солідарно на свою користь втрачений заробіток внаслідок зменшення загальної працездатності, починаючи з 1 січня 2021 року та на весь час стійкої втрати ним працездатності 40 % від мінімальної заробітної плати. Ані позивач, [PERSON] , ані його представник, адвокат Афанасьєва В. О., у судове засідання не з`явились, надавши суду заяву з проханням вирішити справу за їх відсутності. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання не з`явився за невідомих суду причин повторно, будучи повідомленим про час та місце слухання справи належним чином, не надавши суду заяву з проханням вирішити спір у його відсутність. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання не з`явився повторно, будучи повідомленим про час та місце слухання справи належним чином відповідно до ч. 7 ст. 130 ЦПК, надавши письмові пояснення суду, за якими вказав, що його позицію по справі представляє захисник, адвокат. Натомість заходами, прийнятими судом, було встановлено, що адвокат Дьомін О. М. не представляє інтересів [PERSON] по вказаній цивільній справі. Також інші можливі представники відповідача [PERSON] до судового засідання не з`явились повторно, не надавши суду по вказаній справі будь-яких заяв. Таким чином суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] є такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Суд встановив, оглянувши за клопотанням позивача матеріали кримінальної справи № 265/7966/16-к, що вироком Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 16 липня 2018 року [PERSON] визнано винним та засуджено за ст. 286 ч. 2 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки, який було залишено без змін ухвалою від 10 жовтня 2018 року Донецького апеляційного суду, а також ухвалою Верховного Суду від 8 січня 2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження (а. с. 4-7, 21, 22-23). Вироком Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 16 липня 2018 року встановлено, що водій [PERSON] 15 жовтня 2016 р., діючи у порушення п. 2.9 «а», 12.3, 12.4, 12.9 «б» ПДР, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем «Тойота Лексус» н/з [NUMBER] , та під час руху по пр. Перемоги з боку вул. Панфілова в напрямку пр. Свободи в Лівобережному районі м. Маріуполя, під`їжджаючи до перехрестя пр. Перемоги та вул. Межової скоїв ДТП з автомобілем «Шевролет Лачетті» н/з [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , внаслідок якої був травмований позивач, якому було заподіяно тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, забійної рани потиличної області, забій м`яких тканин голови праворуч, струс головного мозку, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, компресійно-уламкові переломи тіл 7 та 11-го грудних хребців зі зміщенням, лінійні переломи 6, 7, 8, 9, 10-го грудних хребців, переломи поперечних відростків 6, 7, 8, 9-го грудних хребців праворуч, поперечних відростків 4, 5-го грудних хребців з обох сторін, нижнього суглобового відростку 8-го грудного хребця праворуч, остистого відростку 3-го грудного хребця, головки 8-го ребра ліворуч, крайового перелому поперечного відростку 2-го поперекового хребця ліворуч, які за ознакою розладу здоров`я, пов`язаного зі стійкою втратою працездатності не менш ніж на одну третину (не менш 33%), які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що підтверджується матеріалами кримінальної справи № 265/7966/16-к, зокрема, висновками експертів від 19 грудня 2016 року № 1061, а також посвідченнями водія [PERSON] та [PERSON] (а. с. 4-7, 61, 63). Крім того за матеріалами кримінальної справи № 265/7966/16-к вбачається, що згідно із висновком експертів від 5 січня 2018 року № 92 у [PERSON] маються наслідки отриманої ним внаслідок ДТП від 15 жовтня 2016 року травми у вигляді: зрощених компресійно-уламкових переломів тіл 7 та 11-го грудних хребців зі зміщенням, лінійних переломів тіл 8, 9, 10-го грудних хребців, переломів поперечних відростків 6, 7, 8, 9-го грудних хребців праворуч, поперечних відростків 4, 5-го грудних хребців з обох сторін, нижнього суглобового відростку 8-го грудного хребця праворуч, остистого відростку 3-го грудного хребця, головки 8-го ребра ліворуч, крайового перелому поперечного відростку 2-го поперекового хребця ліворуч, посттравматичної мієлорадикулопатії у вигляді легкого нижнього парапарезу, порушенням функції тазових органів, вираженим больовим та м`язовотонічним синдромом, вираженим порушенням функції хребта, опори та ходи. Отже, комісія експертів дійшла висновку, що за станом здоров`я на момент проведення експертизи у [PERSON] має місце стійка втрата загальної працездатності у обсязі 40% (а. с. 28-29). Відповідно до довідки МСЕК від 28 лютого 2017 року [PERSON] на підставі огляду МСЕК № 189 була визначена 2-а група інвалідності з 24 лютого 2017 року загального захворювання (патологія опорно-рухомого апарату), яка внаслідок повторних оглядів МСЕК № 413, 521 була підтверджена строком до 1 червня 2023 року, що вбачається з довідок МСЕК від 13 квітня 2018 року та від 21 травня 2020 року, а також підтверджується матеріалами кримінальної справи № 265/7966/16-к (а. с. 62). Відсутність офіційного працевлаштування [PERSON] на момент його травмування 15 жовтня 2016 року з вини [PERSON] підтверджується копією трудової книжки позивача від 5 травня 1993 року (а. с. 8-12). Належність на праві власності [PERSON] автомобіля «Тойота Лексус» н/з [NUMBER] вбачається зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, що також підтверджується матеріалами кримінальної справи № 265/7966/16-к (а. с. 64). Станом на момент розгляду справи за даним позовом [PERSON] відбуває призначене йому покарання у вигляді позбавлення волі у ДУ «Бердянська виправна колонія (№77)», що підтверджується матеріалами кримінальної справи № 265/7966/16-к (а. с. 27). Відповідно до змісту ч. 1, 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. На підставі змісту ч. 1 ст. 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. За ч. 2 ст. 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно із ч. 3 ст. 1187 ЦК особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах. Відповідно до ч. 4 ст. 1187 ЦК якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. За ч. 5 ст. 1187 ЦК особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ч. 1 ст. 1190 ЦК особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За п. 2.9 «г» Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, водієві забороняється передавати керування транспортним засобом особам, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, у хворобливому стані. Згідно із п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» допуском до керування транспортним засобом особи, яка перебуває у стані сп`яніння або не має права ним керувати, визнають усні чи письмові згоду, розпорядження, вказівку особи, відповідальної за технічний стан чи експлуатацію цього засобу, про його використання у сфері дорожнього руху таким водієм. Як допуск можна розглядати також мовчазну згоду, видачу маршрутного листа, передачу ключів і документів або керма під час руху, не відсторонення водія від керування тощо. Суд між тим вказує, що зобов`язання про відшкодування майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2019 року по справі № 674/1666/14-ц. При цьому умовою застосування ч. 4 ст. 1187 ЦК є заволодіння транспортним засобом внаслідок протиправних дій іншої особи (осіб), тобто поза волею його власника (володільця). При цьому передання власником транспортного засобу з порушенням публічних норм (зокрема, особі, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння) не є його неправомірним заволодінням, з огляду на наявність волі власника на це. Таким чином посилання позивача на незаконну передачу [PERSON] належного йому автомобіля «Тойота Лексус» н/з [NUMBER] [PERSON] , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, не свідчить про те, що [PERSON] має відповідати за шкоду, завдану [PERSON] , оскільки саме з волі [PERSON] вказаний транспортний засіб перебував у володінні [PERSON] у момент ДТП з автомобілем під керуванням позивача. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 5 серпня 2020 року по справі № 456/881/17. Суд також зазначає, що оскільки [PERSON] під час керування транспортним засобом «Тойота Лексус» н/з [NUMBER] мав посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційний документ на такий транспортний засіб, переданий йому власником, [PERSON] , що підтверджується матеріалами кримінальної справи № 265/7966/16-к, то саме [PERSON] повинен нести відповідальність за завдання шкоди [PERSON] , оскільки за змістом п.2.2 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, власник транспортного засобу, може передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Таким чином на підставі переліченого доводи позивача про те, що в момент ДТП автомобіль не вибував з володіння [PERSON] суд також відхиляє, оскільки в розумінні ч. 2 ст. 1187 ЦК фактичним володільцем джерела підвищеної небезпеки, «Тойота Лексус» н/з [NUMBER] , в момент завдання шкоди позивачу внаслідок ДТП 15 жовтня 2016 року був саме [PERSON] . Суд зауважує, що об`єктом відшкодування за ст. 1195 ЦК є лише майнові втрати, що зазнала фізична особа, внаслідок завдання такої шкоди. До таких втрат законодавець відносить, зокрема, дохід, втрачений потерпілим внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 5 серпня 2020 року по справі № 456/881/17. Отже, суд встановив, що обставини, які б свідчили про наявність підстав для притягнення до відповідальності [PERSON] за шкоду, завдану позивачу [PERSON] , що було встановлено вироком суду від 16 липня 2018 року, який набув чинності, - відсутні, тому підстав для притягнення до відповідальності [PERSON] за таким позовом [PERSON] немає. Згідно із ч. 1 ст. 1195 ЦК фізична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. На підставі ч. 2 ст. 1195 ЦК у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. При цьому за ч. 3 ст. 1195 ЦК шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв`язку з втратою здоров`я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів. Відповідно до ч. 1 ст. 1197 ЦК розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. Згідно із ч. 1 ст. 1202 ЦК відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. Суд зазначає, що строки обмеження стягнення втраченого заробітку потерпілому законом не передбачено, а за п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. Суд розглядом справи встановив, що отримана внаслідок ДТП від 15 жовтня 2016 року травма [PERSON] є наслідком отримання тілесних ушкоджень позивачем з вини [PERSON] , що привело до стійкої втрати позивачем загальної працездатності на 40 %, у зв`язку з чим [PERSON] повинен відшкодувати втрачений дохід позивача внаслідок зменшення його працездатності, виходячи з 40 % мінімальної заробітної плати, за весь час стійкої втрати [PERSON] такої працездатності. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 11 вересня 2019 року по справі № 191/48/16-ц. Таким чином на підставі вивчених доказів по справі суд встановив, що [PERSON] було завдано шкоди каліцтвом внаслідок ДТП від 15 жовтня 2016 року, яку позивачу [PERSON] , який спричинив таку шкоду, зобов`язаний відшкодувати дохід, втрачений [PERSON] внаслідок зменшення загальної працездатності на 40%. Оскільки позивач на момент його травмування 15 жовтня 2016 року не працював, то відповідно до ч. 2 ст. 1195 ЦК розмір такого відшкодування повинен визначатися, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Суд при цьому вказує, що оскільки [PERSON] було встановлено вперше другу групу інвалідності за загальним захворюванням лише з 24 лютого 2017 року, то стягнення на користь позивача відшкодування втраченого ним доходу внаслідок зменшення на 40 відсотків загальної працездатності повинно проводитися саме з дня встановлення компетентним органом втрати такої працездатності. Натомість, у період з моменту завдання шкоди здоров`ю позивача внаслідок ДТП 15 жовтня 2016 року до моменту постановлення первинного висновку МСЕК про встановлення [PERSON] втрати загальної працездатності відшкодовуються лише витрати на лікування позивача. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 25 листопада 2020 року по справі № 130/2907/16-ц. Таким чином заявлені вимоги позивача про відшкодування [PERSON] втраченого заробітку внаслідок зменшення на 40 % загальної працездатності одноразовим платежем підлягають задоволенню частково, тобто саме за період з 24 лютого 2017 року до 31 грудня 2020 року. Суд зазначає, що мінімальна заробітна плата в України у 2017 - 2020 роках відповідно до законів України про державний бюджет країни на відповідний рік становила: з 1 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року - 3200 грн.; з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - 3723 грн.; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - 4173 грн.; з 1 січня 2020 року по 31 серпня 2020 року - 4723 грн.; з 1 вересня 2020 року по 31 грудня 2020 року - 5000 грн.; з 1 січня 2021 року - 6000 грн. Враховуючи, що відшкодуванню за позовом [PERSON] з [PERSON] підлягають суми втраченого доходу позивача, починаючи з 24 лютого 2017 року, то таким чином втрачений позивачем дохід внаслідок зменшення його загальної працездатності на 40%, зважаючи на те, що відшкодування шкоди, завданої каліцтвом потерпілого, здійснюється щомісячними платежами, складає відповідно за періоди: з 24 лютого 2017 року по 31 грудня 2017 року - 13028,57 грн. (3200 х 0,40 х 10 + 3200 х 0,40 х (28 - 23 / 28) = 13028,57); з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - 17870,40 грн. (3723 х 0,40 х 12 = 17870,40); з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - 20030,40 грн. (4173 х 0,40 х 12 = 20030,40); з 1 січня 2020 року по 31 серпня 2020 року - 15113,60 грн. (4723 х 0,40 х 8 = 15113,60); з 1 вересня 2020 року по 31 грудня 2020 року - 8000 грн. (5000 х 0,40 х 4 = 8000), що загалом дорівнює 74042,97 грн. (13028,57 + 17870,40 + 20030,40 + 15113,60 + 8000 = 74042,97), які підлягають стягненню з [PERSON] на користь позивача. Виходячи із положень ч. 1 ст. 1195 ЦК, суд вважає обґрунтованими також позовні вимоги [PERSON] й в частині відшкодування йому на майбутнє втраченого доходу внаслідок зменшення загальної працездатності позивача, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, починаючи з 1 січня 2021 року та на весь час стійкої втрати такої працездатності позивача на 40 %. На підставі ч. 1, 2 ст. 1208 ЦК за заявою потерпілого у разі підвищення вартості життя розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, підлягає індексації на підставі рішення суду. За заявою потерпілого у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, підлягає відповідному збільшенню на підставі рішення суду. Таким чином, виходячи з положень ст. 1195 ЦК, суд дійшов висновку про необхідність визначення на майбутнє розміру відшкодування [PERSON] втраченого ним доходу внаслідок зменшення його загальної працездатності на 40 %, оскільки розмір одноразового відшкодування втраченого заробітку внаслідок втрати працездатності суд визначає станом саме на дату ухвалення відповідного судового рішення. При цьому визначення втраченого заробітку повинно здійснюватися, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати з урахуванням її зростання за весь період відшкодування, на підставі ст. 1208 ЦК. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 25 листопада 2020 року по справі № 130/2907/16-ц. Таким чином, починаючи з 1 січня 2021 року до закінчення права [PERSON] отримувати відшкодування внаслідок зменшення його загальної працездатності на 40 % з [PERSON] необхідно стягувати щомісячно по 2400 грн. (6000 х 0,40 = 2400). На підставі переліченого заявлені позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] втраченого заробітку внаслідок зменшення на 40% загальної працездатності за період з 24 лютого 2017 року до 31 грудня 2020 року в розмірі 74042,97 грн. та подальше стягнення з [PERSON] на користь позивача втраченого заробітку через зменшення загальної працездатності на 40%, починаючи з 1 січня 2021 року та на весь час стійкої втрати [PERSON] працездатності, проводити щомісячно в розмірі 2400 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК з [PERSON] на користь держави підлягає також стягненню судовий збір у сумі 840,80 грн., від сплати якого при поданні позову до суду [PERSON] звільнено.

Outcome: partial