Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

Позивач звернувся із позовом до відповідача про поділ майна подружжя, в якому зазначив, що 02.11.1990 між ним та відповідачем було укладено шлюб, який розірвано 27.09.2017. За час перебування у шлюбі, а саме 18.10.2006 вони з відповідачем придбали гаражний бокс № [NUMBER] площею 21,10 кв.м., який знаходиться в підземному паркінгу по [ADDRESS] , підвал літ.А. Посилаючись на те, що провести поділ спільно нажитого майна в позасудовому порядку немає можливості, позивач просить визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного гаражного боксу. Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Судові витрати просив покласти на нього. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду відзив на позов, в якому не заперечував проти позовних вимог, проте зазначив, що позивач не спробувала вирішити спір в позасудовому порядку мирним шляхом. Зауважив, що внаслідок неправомірних дій позивача він з вересня 2017 року не має змоги користуватися спільним гаражним боксом. Щодо розподілу судових витрат заперечував. Крім того, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Частиною 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами 1, 2 ст.71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Судом встановлено, що 02.11.1990 між ним та відповідачем було укладено шлюб, який розірвано рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27.09.2017 (а.с.15-17). Від шлюбу у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , які на час розгляду справи є повнолітніми. Під час перебування у зареєстрованому з позивачем шлюбі відповідачем придбано гаражний бокс № [NUMBER] площею 21,10 кв.м., який знаходиться в підземному паркінгу по [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу гаражного боксу від 18.10.2006, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю. (а.с.18-20). Таким чином, судом встановлено, що майно, а саме: гаражний бокс № [NUMBER] площею 21,10 кв.м., який знаходиться в підземному паркінгу по [ADDRESS] , з приводу якого виник спір, набуті сторонами за час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Зважаючи на наведене вище, суд приходить до висновку про необхідність в рамках поділу майна подружжя визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину гаражного боксу [NUMBER] площею 21,10 кв.м., який знаходиться в підземному паркінгу по [ADDRESS], а за [PERSON] - права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , та 1/2 частину гаражного боксу [NUMBER] площею 21,10 кв.м., який знаходиться в підземному паркінгу по [ADDRESS] . На підставі викладеного суд вважає, що позов є законним, таким, що відповідає вимогам чинного законодавства України та підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно до вимог ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на викладене, суд вважає можливим повернути позивачу 50% суми сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved