Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом в якому вказала, що 30 серпня 2001 року між нею та [PERSON] у [PERSON] філії Товарної біржі «Дніпродзержинська» було укладено біржову угоду купівлі-продажу нерухомого майна житлового будинку, житловою площею 31,7 кв.м., розташованого в с. Антонівка, Новоушицького району. 07 вересня 2001 року право власності на даний будинок було зареєстровано у [PERSON] бюро технічної інвентаризації. 04 грудня 2017 року з метою продажу даного будинку, вона звернулась до приватного нотаріуса [PERSON] для посвідчення договору купівлі-продажу будинку. Однак нотаріус відмовила у вчиненні нотаріальної дії, оскільки договір купівлі-продажу , який був укладений 30 серпня 2001 року не був нотаріально посвідчений, тому він є недійсним. Оскільки продавець [PERSON] ухилилась від нотаріального посвідчення угоди по тій причині, що текст договору містить примітку, відповідно до якої дана угода не потребувала нотаріального посвідчення, просить визнати договір купівлі-продажу дійсним. На даний час посвідчити договір неможливо через смерть у 2003 році продавця [PERSON] Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та просив позов задовольнити з підстав, викладених у ньому. Від відповідача [PERSON] селищної ради Хмельницької області надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника із зазначенням, що позовні вимоги визнають. Позивачем було заявлено клопотання про витребування з [PERSON] районного відділу реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області, а в подальшому від відділу державної реєстрації актів цивільного стану по місту Чугуєву, Чугуївському та Печенізькому районах Головного територіального управління юстиції у Харківській області інформації щодо смерті [PERSON] та з [PERSON] госпрозрахункового архітектурно планувального бюро копії свідоцтва про право власності на житловий будинок у с. Антонівка, Новоушицького району, виданого на імя [PERSON] , які судом були задоволені. В ході розгляду справи представником позивача була подана заява, зі змісту якої вбачається, що третя особа - [PERSON] філія ТБ «Дніпродзержинська» ліквідована, а тому не може мати статус учасника справи, що на думку суду заслуговує на увагу. Безпосередньо, всебічно, повно та обєктивно дослідивши докази окремо, а також у їх сукупності, суд дійшов до наступного. Судом встановлено, що 30 серпня 2001 року між членами [PERSON] філії ТБ «Дніпродзержинська» [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем) укладено біржову угоду купівлі-продажу нерухомого майна житлового будинку, житловою площею 31,7 кв.м., розташованого в с. Антонівка, Новоушицького району, Хмельницької області, вартістю 2652 гривень. У той же день вказаний договір зареєстровано [PERSON] філією ТБ «Дніпропетровська» за № 02/17, а 07 вересня 2001 року [PERSON] БТІ, про що свідчить копія біржової угоди від 30 серпня 2001 року /а.с.6/. Згідно повідомлення [PERSON] госпрозрахункового проектно-виробничого архітектурно-планувального бюро № 111 від 19 грудня 2017 року за [PERSON] був зареєстрований житловий будинок, розташований за адресою: с. Антонівка, Новоушицького району, Хмельницької області на підставі Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 30 серпня 2001 року, виданого виконкомом Отроківської сільської ради від 29 серпня 2001 року № 43 та записано в реєстрову книгу БТІ за № 1-194 /а.с. 39/. 04 грудня 2017 року [PERSON] нотаріусом відмовлено у посвідчені договору купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: с. Антонівка, Новоушицького району, Хмельницької області у звязку з тим, що договори щодо придбання на біржових торгах обєктів нерухомого майна вимагають оформлення в письмовій формі та підлягають нотаріальному посвідченню, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 492/02-31 від 04 грудня 2017 року /а.с.9/. У статті 15 Закону України «Про товарну біржу» вказано, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зазначене положення також міститься у тексті біржової угоди. Відповідно до ст. ст. 57, 58 Конституції України, ст. 5 ЦК України до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у серпні 2001 року, для їх врегулювання застосовуються норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. Згідно зі ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (ст. 128 ЦК УРСР). Нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Згідно з роз'ясненнями Міністерства юстиції України від 10 квітня 1998 року № 17-12/44 «Щодо діяльності товарних бірж» передбачено особливі умови щодо договорів купівлі-продажу будинку (його частини). Якщо хоча б однією із сторін є громадянин, вважається, що такі договори, укладені та зареєстровані біржами з дотриманням закону, підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги згідно зі ст. 47 ЦК УРСР тягне недійсність договору. Також у вказаному роз'ясненні звертається увага на те, що угоди, зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених. Суд вважає, що Закон України № 1956-ХІІ «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року, є спеціальним нормативним актом щодо визначення правових умов створення і діяльності товарних бірж на території України та загальним стосовно укладення договорів. Спеціальними є норми ЦК УРСР 1963 року, чинні на час виникнення даних правовідносин. Отже, станом на час укладення біржової угоди 30 серпня 2001 року, остання підлягала і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Частина 2 ст. 47 ЦК УРСР передбачає, що якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі від 06 вересня 2017 року\~за № 6-1288цс17 однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Суд вважає, що доводи позивача про те, що у змісті самої біржової угоди купівлі-продажу чітко передбачено, що вона не підлягає нотаріальному посвідченню не заслуговують на увагу, оскільки дана вказівка суперечить вищевказаним нормам права, а отже, правового значення для вирішення спору немає. \~В той же час судом встановлено, що позивач, як покупець повністю виконала угоду, сплативши продавцю за неї відповідні кошти, користується вказаним будинком, здійснює його поточні ремонти. На даний час біржа ліквідована як юридична особа, а продавець - [PERSON] не може посвідчити угоду , оскільки померла 06 лютого 2003 року , про що свідчить актовий запис про смерть останньої. За таких обставин позивач позбавлена можливості нотаріального посвідчення угоди. На підставі викладеного суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат по справі суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 133, ч. 2 ст. 137, ст. 141 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правої допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження вище вказаних обставин суду надані договір про надання правової допомоги від 01 грудня 2017 року, укладений між адвокатом [PERSON] та [PERSON], в якому визначений розмір винагороди у сумі 1500 гривень та розрахунок розміру адвокатського гонорару, згідно якого адвокатом здійснено вивчення матеріалів справи та надання консультацій, підготовку позовної заяви, участь у судових засіданнях, понесено витрати на папір, друк. Розмір гонорару становить 1600 гривень, витрати - 15,4 грн., а всього 1615,40 грн. У даному ж розрахунку містяться запис «Кошти у сумі 1615,40 грн виплачено 05 грудня 2017 року» нижче якого стоїть підпис [PERSON] та підпис [PERSON] Суд вважає, що вищезазначений розрахунок заборгованості не є належним фінансовим документом, що підтверджує факт проведення оплати гонорару, тому доказів понесених витрат на правничу допомогу позивачем не надано, відповідно у задоволенні клопотання про стягнення даних витрат слід відмовити. В той же час з відповідача слід стягнути витрати на оплату судового збору у сумі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved