Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, вказуючи, що вона є власницею земельної ділянки відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ЧН № 036925 від 11.03.2002 року, площею - 0,19 га, для обслуговування житлового будинку, виданого на підставі рішення виконкому Новобиківської сільської ради № 52 від 17.10.2001 р. за адресою [ADDRESS]. Але частину вищезазначеної земельної ділянки самовільно захопив та незаконно користується нею понад 10 років та по теперішній час її сусід відповідач [PERSON], позбавивши цим позивачку права вільно користуватися своєю власністю. А згідно ч.1, 2 ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. В зв»язку з таким порушенням її прав як землевласника позивач зазнала душевних страждань, психологічних переживань та змушена звертатись до суду. Просить скасувати рішення 7 сесії 5 скликання від 19.03.2007 року Новобиківської сільської ради про надання у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,65 га, в т.ч. для обслуговування житлового будинку 0,25 га, розташованої по [ADDRESS], визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю виданий на ім»я [PERSON], зобов»язати відповідача повернути самовільно зайняту частину земельної ділянки, привести її у належний стан та стягнути з нього 15 000 грн. моральної шкоди, понесені судові витрати та 700 гривень витрат на правову допомогу. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовну заяву підтримав в повному обсязі, з висновком № С-178 судової земельно-технічної експертизи від 30.06.2014 року повністю згоден та вважає, що дійсно є порушення меж землекористування [PERSON], власником суміжної земельної ділянки та існує самозахват частини земельної ділянки належної позивачеві в розмірі визначеному експертом. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,2498 га за адресою [ADDRESS], згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ЯГ № 867497 виданим 04 вересня 2007 року на підставі рішення сільської ради та користується земельною ділянкою в розмірах зазначених в Державному акті і права позивача користуватися її земельною ділянкою він ніяким чином не порушував, тому підстав для задоволення позовних вимог немає. Представник відділу Держземагенства в Бобровицькому районі в судове засідання не з»явився, просили справу розглянути без участі представника. Допитані в судовому засіданні експерти [PERSON] та [PERSON] пояснили, що експертне дослідження проводилось ними по фактичному користуванню земельною ділянкою [PERSON] При цьому межі земельної ділянки зазначені в Державному акті серії ІV-ЧН № 036925 від 11.03.2002 року є умовними і можуть не співпадати з межами земельної ділянки винесених в натурі, але при експертному дослідженні дійсно встановлено, що є порушення землекористування власниками суміжних земельних ділянок, зокрема порушення меж [PERSON], власником земельної ділянки розташованої по [ADDRESS]. Фактична площа та лінійні розміри земельної ділянки [PERSON] по [ADDRESS] не відповідають площі та розмірам зазначеним в Державному акті на право приватної власності на землю серії IV-ЧН № 036925 від 11.03.2002 року. При співставленні плану фактичного користування земельними ділянками [ADDRESS] з Державними актами було встановлено, що є накладання Державного акту на право приватної власності на землю серії ЯГ № 867497 від 04.09.2007 року виданого [PERSON] за адресою [ADDRESS] на земельну ділянку [PERSON] у двох місцях площею 0,0038 га та 0,0036 га. Для усунення порушення в землекористуванні [PERSON] за адресою [ADDRESS], необхідно перенести огорожу в бік домоволодіння [PERSON] [ADDRESS] на розміри зазначені у висновку. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні позивач є власником земельної ділянки площею 0,19 га, розташованої по [ADDRESS], що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії IV-ЧН № 036925 від 11.03.2002 року. Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ЯГ № 867497 від 04.09.2007 року, відповідач є власником земельної ділянки площею 0,2498 га, розташованої по [ADDRESS]. Державний акт виданий на підставі рішення сесії Новобиківської сільської ради від 08.06.2007 року. Рішенням від 19 березня 2007 року [PERSON] надано земельну ділянку по [ADDRESS], площею 0,65 га, в т.ч. для обслуговування житлового будинку 0,25 га. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За приписами ст.152 Земельного Кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтею 158 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Згідно ч.5 ст.116 ЗК України, земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Отже, оскільки державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий. В свою чергу, згідно пп. 3, 4, 5, 10 ч.2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст.155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. У відповідності до акту обстеження земельної ділянки [PERSON] від 23.01.2014 року, складеного комісією Новобиківської сільради, встановлено, що є порушення меж землекористування між співвласниками земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] Висновком № С-178 судової земельно-технічної експертизи від 30.06.2014 року встановлено порушення землекористування власниками суміжних земельних ділянок, зокрема порушення меж [PERSON], власником земельної ділянки розташованої по [ADDRESS]. Фактична площа та лінійні розміри земельної ділянки [PERSON] по [ADDRESS] не відповідають площі та розмірам зазначеним в Державному акті на право приватної власності на землю серії IV-ЧН № 036925. При співставленні плану фактичного користування земельними ділянками [ADDRESS] з Державними актами було встановлено, що є накладання Державного акту на право приватної власності на землю серії ЯГ № 867497 від 04.09.2007 року виданого [PERSON] за адресою [ADDRESS] на земельну ділянку площею 0,2498 га, на земельну ділянку [PERSON] у двох місцях площею 0,0038 га та 0,0036 га. Для усунення порушення в землекористуванні [PERSON] за адресою [ADDRESS], необхідно перенести огорожу в бік домоволодіння [PERSON] за адресою [ADDRESS] на такі розміри: по лінії [ADDRESS] на 0,31 м (згідно Державного акту серії IV-ЧН № 036925 від А до Б), в торці земельної ділянки на 1,14 м (згідно Державного акту серії IV-ЧН № 036925 від В до Г). Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16.04.2004 р. (далі - Постанова Пленуму ВСУ №7 від 16.04.2004 р.), рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування перерозподілити землю інакше після встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), одержання власником або землекористувачем документів, що посвідчують право на них, та державної реєстрації, не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю, так і частково, оскільки визначений статтями 140, 141 ЗК перелік підстав для цього є вичерпним. Виходячи з позиції Верховного Суду України вбачається, що Новобиківська сільська рада порушила норми земельного законодавства при видачі відповідачу Державного акту на земельну ділянку, адже одночасно й передала частину земельної ділянки позивача, яка раніше, в 2002 році, була їй передана належним чином із встановленням меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), згідно Акту про перенесення в натуру меж земельної ділянки. Згідно оголошення у газеті «Наше життя» №46 від 08 листопада 2014 року, Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 867497 виданий на ім»я [PERSON] вважати недійсним, отже даний правовстановлюючий документ вже є недійсним і визнавати його недійсним повторно в судовому порядку не потрібно. Тому, позовні вимоги в частині скасування рішення сесії, на підставі якого було видано вказаний Державний акт та визнання недійсним самого Державного акту задоволенню не підлягають. Згідно частини третьої статті 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. В п.7 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», зазначено, що власник земельної ділянки, права якого порушено, може вимагати відшкодування завданої цим моральної шкоди. Пунктом 5 ППВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зі змінами, визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи суть позовних вимог, ступінь вини відповідача, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, яка полягала у душевних стражданнях, оскільки позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували завдання їй такої шкоди. В силу ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи з вищевикладеного, досліджених в судовому засіданні доказів, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] порушив межі землекористування власника суміжної земельної ділянки [PERSON], встановлені Державним актом на право приватної власності на землю серії IV-ЧН № 036925 від 11.03.2002 року, розташованої по [ADDRESS] а отже позов в частині повернення та приведення до належного стану самовільно зайнятої частини земельної ділянки належної [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно ч. 3 ст.79 ЦПК України, до витрат, пов»язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Ст. 84 ЦПК України передбачає, що витрати, пов»язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. До складу витрат, пов»язаних і оплатою правової допомоги, включаються витрати на оплату праці адвоката або іншого фахівця у галузі права (гонорар), а також відшкодування витрат, зумовлених наданням правової допомоги. Усі ці витрати повинні перебувати у безпосередньому причинному зв»язку із наданням правової допомоги у конкретній справі. Склад та розмір витрат, пов»язаних із оплатою правової допомоги, належить до предмета доказування у справі. Позивачем надано квитанцію до прибуткового касового ордера від 10.02.2014 року про надання правової допомоги при складанні позовної заяви в розмірі 700 гривень, тому ця сума підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: partial