Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить усунути їй перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування вказаною квартирою. В обґрунтування своїх позовних вимог вказує на те, що їй на праві власності належить трикімнатна квартира [ADDRESS] , в якому зареєстрований попередній співвласник квартири, потім член сім`ї колишнього власника. Вказана квартира належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.10.2020 року на підставі договору з відповідачем про поділ спадщини від 19.10.2020 року після смерті їхньої матері [PERSON] , яка успадкувала 2/3 частини після смерті свого чоловіка, їхнього батька [PERSON] . Відповідач також мав право власності на 1/3 частку квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.01.1994р. Вказану квартиру батьки разом з відповідачем приватизували на їх трьох. 23.03.2005 року відповідач здійснив відчуження своєї 1/3 частки квартири на ім`я їхнього батька [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Таким чином, мати успадкувала після смерті їхнього батька 2/3 частки. Після її смерті відкрилась спадщина на всю квартиру, яку успадкувала позивач. Відповідач після відчуження своєї частки залишився зареєстрованим та проживати в квартирі на права члена сім`ї співвласників їхніх батьків. Він користується комунальними послугами, але не сплачує за них. Оскільки у неї є інше житло, вона вирішила продати вказану квартиру. Щоб не залишити відповідача без житла, запропонувала йому придбати на його ім`я за свої особисті кошти для нього однокімнатну квартиру, але він не погодився ні на один із запропонованих нею варіантів. Реєстрація відповідача в її квартирі є перешкодою для неї в здійсненні свого права власності в частині розпорядження квартирою, тому позивач змушена звернутись з даним позовом до суду. Позивач та представник позивача - адвокат Шаврова Н.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просять їх задовольнити з викладених у позові підстав. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги позивача та її представника визнав у повному обсязі та просить їх задовольнити. Суд, вислухавши сторони, розглянувши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення за наступних підстав. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтями 47, 48 Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливішою ланкою соціально-економічного права. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Як підтверджується матеріалами справи та встановлено в судовому засіданні, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.10.2020 року [PERSON] належить квартира [ADDRESS] (а.с.8). Згідно свідоцтва про право власності на житло від 27.01.1994 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] . Мати позивача - [PERSON] успадкувала 2/3 частини квартири після смерті [PERSON] (а.с.11). Згідно свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] , виданого Покровським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 27.08.2019р, [PERSON] померла [INFO] (а.с.13). Згідно довідки Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області, за адресою [ADDRESS] зареєстрований: [PERSON] (а.с.12). За змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 статті 383 ЦК України та ст.150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Частина 2 ст.405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною першою ст.156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме дружина наймача, їх діти і батьки; членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про користування цим приміщенням. Приписами ст.317 ЦК України унормовано, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Разом з цим, згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016р. у справі №6-709цс16, в якій Суд прийшов до висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-якій час. Як зазначає у своєму позові [PERSON] , відповідач своєю реєстрацією чинить їй перешкоди в квартирі, так як вона позбавлена права власності в частині розпорядження квартирою, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне визнати [PERSON] такими, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Таким чином, з огляду на встановлені у судовому засіданні обставини та наведені норми чинного законодавства, позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування нею є обґрунтованими, підтверджуються зібраними у справі доказами, а тому підлягають до задоволення у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved