Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-25 00:00:00

Позивач звернувся з позовом про визнання недійсним договору іпотеки № 63686-3 від 21 вересня 2006 року, вилучити з Державного реєстру прав Договір іпотеки № 63686-3 від 21 вересня 2006 року та скасування арештів та заборон. В обґрунтування своїх позовних вимог Позивач посилається на те, що 10 вересня 2006 року між Позивачем та Відповідачем 1 був укладений договір позики. Відповідно до умов даного договору Позивач надавав Відповідачу 1 позику у розмірі 2000\~000,00 гривень на придбання нежитлової нерухомості, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Червоного Козацтва, 25 б. [PERSON] кінцевий строк повернення даної позики встановлено 10 вересня 2014 року. П.8.1 Даного [PERSON] було передбачено, що в разі не повернення позики в строк передбачений договором, Відповідач передає у власність Позивачу обєкт нерухомого майна, який було придбано за рахунок отриманих грошових коштів у позику. Відповідач 1 не повернув у зазначений термін суму позики, а також не передає у власність Позивача обєкт нерухомого майна. Такими діями Відповідач 1 порушує права та законні інтереси Позивача. Оскільки дане майно фактично було передано в іпотеку Позивачу, то договір іпотеки укладений між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 є не законним та підлягає визнанню недійсним. Внаслідок чого повинен бути вилучений з Державного реєстру прав та скасовані всі арешти та заборони на дане майно. В судовому засіданні Позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позові, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не зявились, про час і місце його проведення повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Треті особи в судове засідання не зявились, належним чином були повідомлені. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом було встановлено, що 10 вересня 2006 року між Позивачем та Відповідачем 1 був укладений договір позики. Відповідно до умов даного договору Позивач надавав Відповідачу 1 позику у розмірі 2000\~000,00 гривень на придбання нежитлової нерухомості, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Червоного Козацтва, 25 б. [PERSON] кінцевий строк повернення даної позики встановлено 10 вересня 2014 року. П.8.1 Даного [PERSON] було передбачено, що в разі не повернення позики в строк передбачений договором, Відповідач 1 передає у власність Позивачу обєкт нерухомого майна, який було придбано за рахунок отриманих грошових коштів у позику. Відповідач 1 не повернув у зазначений термін суму позики, а також не передає у власність Позивача обєкт нерухомого майна. Ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з матеріалів справи Відповідача 1 не виконує умови зазначеного договору позики. Ст.509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Ст.526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться та вимоги. Ст.629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Такими діями Відповідач 1 порушує права та інтереси Позивача безпідставно ухиляючись від повернення грошових коштів. П.4.3 [PERSON] позики передбачено, що в разі не повернення грошових коштів Відповідач 1 передає у власність Позивача нерухоме майно, а саме: нерухоме майно, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Червоного Козацтва, буд. 25Б. Також судом було встановлено, що 21 вересня 2006 року між [PERSON] та АКБ «Новий» було укладено Кредитний договір № 63686 з урахування додаткових угод до даного договору (від 27 вересня 2006 року, 27 червня 2007 року, 06 квітня 2009 року) про надання кредитних коштів на строк з 21 вересня 2006 року по 21 вересня 2011 року включно, у сумі 250 000 (двісті пятдесят) доларів США зі сплатою 12 процентів річних, для придбання нежитлової нерухомості, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Червоного Козацтва, 25 б. Вказаний договір складено у письмовій формі. Одночасно, у забезпечення виконання Позичальником обов'язків за Кредитним договором між [PERSON] та АКБ «Новий» було укладено іпотечний договір № 63686-3 від 21 вересня 2006 року, предметом якого є нерухоме майно, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Червоного Козацтва, 256. Договір іпотеки № 63686-3 від 21 вересня 2006 року підписаний сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 21 вересня 2006 року та зареєстрований в реєстрі за № 1705. Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 21 вересня 2006 року, на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат», накладено заборону відчуження на майно, а саме: нежитлової будівлі будівлі кафе «Піцерія», що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Червоного Козацтва, 25б. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. З огляду на викладене, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (зокрема обєкт іпотеки фактично був переданий в іпотеку Позивачу). Відповідно до Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Основне зобов'язання - зобов'язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов'язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою. Отже договір позики, укладений між Позивачем та Відповідачем 10 вересня 2006 року в розумінні Закону України «Про іпотеку» є основним зобовязанням, а отже і має виконуватись в першу чергу. Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» - іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним. Зі змісту п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV вбачається, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме іпотека. Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року за № 1141. Так, відповідно до абз. 1 п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Зі змісту ч. 1 ст. 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 29 січня 2006 року, тобто чинній на момент укладання спірних договорів), державна реєстрація обмежень речових прав на нерухоме майно проводиться органом державної реєстрації прав на підставі накладення заборони на відчуження нерухомого майна нотаріусом. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи про обтяження нерухомого майна скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. Постановою КМУ «Про затвердження Тимчасового порядку державної реєстрації іпотек від 31.03.2004 N410, п.2 визначено, що Державний реєстр іпотек - єдина комп'ютерна база даних про обтяження і зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою. Відповідно до п. 25 Тимчасового порядку запис про обтяження майна іпотекою може бути виключений на підставі рішення суду з обов'язковим зазначенням порядкового номера запису, а п.26 встановлено, що реєстратор вносить до Реєстру іпотек відомості про виключення запису в день надходження повідомлення чи рішення суду. У зв'язку з тим, що не було отримано нотаріальної згоди Позивача при укладенні оспорюваного договору іпотеки, то договір іпотеки повинен бути визнаний недійсним. Крім того на дане майно було накладено наступні арешти: - Постановою про арешт майна та заборони на його відчуження від 21 січня 2014 року ВП № 37752076, при примусовому виконанні виконавчого листа № 6-297/13, виданого 04 березня 2013 року Новозаводським районним судом м.Чернігова про стягнення з [PERSON], [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість в загальній сумі 27691877,56 грн., накладено арешт та заборону відчуження на все рухоме та нерухоме майно, що належить [PERSON]; - Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25 січня 2013 року ВП № 36145326, при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-4118/2011, виданого 18.01.2013 Дніпропетровським районним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість в загальній сумі 480\~020,00 грн., накладено арешт та заборону відчуження на все рухоме та нерухоме майно, що належить [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно ч. 5 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV, з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У разі наявності письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов'язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обовязків. Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. У відповідності до ст.ст.\~10,\~60 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.\~\~ У відповідності до ч.1\~ст.3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювань прав, свобод чи інтересів. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved