Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом зазначивши, що 17.04.2016 року помер чоловік позивача [PERSON], [INFO]. Спадкоємцями за законом спадкового майна є позивач (дружина спадкодавця) та відповідач (донька спадкодавця), яка у встановлений законом строк заявила відмову від спадщини. Спадкову масу після [PERSON] складає житловий будинок, належний спадкодавцю на підставі договору побудови, реєстровий № 2-1778 від 21.03.1958 р. та земельна ділянка, на якій знаходить будинок (кадастровий номер 1210100000:01:499:0012). Після звернення позивача до [PERSON] дніпровської державної нотаріальної контори для оформлення спадщини, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину за законом у звязку із розбіжностями в найменуванні вулиць, де розташований будинок, що перешкоджає оформленню нотаріусом спадкових справ позивача. Свідоцтво про право власності на спадщину за законом на земельну ділянку, на якій розташований будинок, було видано нотаріусом 18.05.2018 року. Позивач просив визнати за позивачем в порядку спадкування за законом після померлого 17.04.2016 року [PERSON] право власності на житловий будинок № 47, по вул. Робеспєра в м. Дніпро. Позивач в судове засідання не зявилась, позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити про що надала суду письмову заяву та просила суд справу розглядати без її присутності. Відповідач у судове засідання не зявилась. Позовні вимоги визнала, не заперечувала проти задоволення позовних вимог, про що надала суду письмову заяву, просила суд позовні вимоги задовольнити. Представник третьої особи в судове засідання не зявився. Надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без участі представника. Ухвалити рішення згідно чинного законодавства. Дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що 14 липня 1957 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON], складено відповідний актовий запис № 824 органом державної реєстрації актів цивільного стану, що видав свідоцтво про шлюб [PERSON] відділ реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області. На підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві приватної власності з кількістю кімнат від одної до пяти, складеного 12 лютого 1958 року виконкомом райради депутатів Амур-Нижньодніпровського району надано право [PERSON] земельну ділянку по вул. Делегатська, 189а. Відповідно рішення виконавчого комітету [PERSON] районної ради народних депутатів № 330/6 від 09.06.1983 року «Про затвердження акту приймання індивідуального жилого будинку по вул. Робеспєра № 47» затвердити Акт приймання індивідуального житлового будинку по вул. Робеспєра № 47, який належить [PERSON] та узаконити 5 жилик кімнат площею 42,1 кв.м. Відповідно до реєстраційного посвідчення № 47 від 23.06.1983 року, зареєстровано право власності на житловий будинок № 47 в м. Дніпро, по вулиці Робеспєра за [PERSON] на підставі договору на право побудови будинку від 21 березня 1958 року. Згідно відповіді на запит № 14853 від 26.10.2016 року станом на 31.12.12 в інвентаризаційній справі за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Робеспєра, буд. 47 містяться відомості про право власності за [PERSON] на підставі договору побудови від 21.03.1958 року посвідченого [PERSON] державною дніпровською нотаріальною конторою за реєстром № 2-1778, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 416 за реєстровим № 19. 17 квітня 2016 року помер [PERSON], про що 18 квітня 2016 року складено відповідний актовий запис № 624 органом державної реєстрації актів цивільного стану, що видав свідоцтво про смерть [PERSON] відділ реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області. 18.05.2018 року [PERSON] дніпровською державною нотаріальною конторою були видані свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме земельну ділянку (кадастровий номер 1210100000:01:499:0012), цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,0444 га, яка розташована за адресою: вул. Робеспєра, 47 в м. Дніпрі. Постановою державного нотаріуса [PERSON] дніпровської державної нотаріальної контори відмовлено [PERSON] в видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на домоволодіння 47 по вулиці Робеспєра в м. Дніпрі після смерті [PERSON], померлого 17 квітня 2016 року у звязку з неможливістю визначити нотаріусом, на яке саме домоволодіння і за якою адресою необхідно видавати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем під час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 328\~Цивільного кодексу\~України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до норм ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно з ч.3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Виникне у спадкоємця права на спадщину, яке повязується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). До складу спадщини входять всі прав та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). За встановлених обставин, зважаючи на те, що позивач у передбаченому законом порядку прийняла спадщину, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне судові витрати у вигляді судового збору віднести за рахунок позивача.

Outcome: approved