Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-31 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що 19 серпня 2017 року між нею та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого позивач надала [PERSON] у борг грошові кошти в сумі 7859 грн, а [PERSON] зобов'язався повернути гроші у вказаний строк - до 01 лютого 2018 року, про що відповідачем [PERSON] була складена розписка. Однак, до теперішнього часу [PERSON] не сплачено вказаної суми, хоча позивач неодноразово зверталася до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів. У зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на її користь борг за договором позики від 19 серпня 2017 року в сумі 7859 грн, суму інфляції - 220 грн, 3% річних - 65,89 грн та понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 704,80 грн. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у жодне судове засідання не з'явився про причину неявки суд не повідомив, хоча був належними чином сповіщений про час та місце судового засідання, що підтверджується судовим викликом, розміщенним безпосередньо на офіційній сторінці Новоайдарського районного суду веб-порталу «Судова влада України» (а.с.34). Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Конвенцію ратифікованоЗаконом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 р.) «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку». Верховний Суд України у листі від 25 січня 2006 року № 1-5/45 зазначає, що «критерії оцінювання розумності строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає в разі нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при переданні або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів для дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів». Розумними вважаються строки, що є об'єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Суд приходить до висновку, що відповідач, який повторно не прибув у судове засідання без поважних причин, зловживає своїми процесуальними правами з метою затягування розгляду справи. Під зловживанням правом розуміють особливий вид юридично значущої поведінки, яка полягає у соціально шкідливих вчинках суб'єкта права, у використанні недозволених конкретних форм у межах дозволеного законом загального типу поведінки, що суперечить цільовому призначенню права. Відповідно до 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги обгрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Судом встановлено, що 19 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого позивач надала [PERSON] у борг грошові кошти в сумі 7859 грн., а [PERSON] зобов'язався повернути гроші у вказаний строк - до 01 лютого 2018 року, про що відповідачем [PERSON] складена розписка, завірена копія якої міститься в матеріалах справи (а.с.23). Однак, до теперішнього часу [PERSON] не сплачено вказаної суми, хоча позивач неодноразово зверталася до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, суд вважає, що завірена копія розписки [PERSON], яка додана до матеріалів справи та оригінал даної розписки, оглянутий у судовому засіданні, є належним доказом у справі та підтверджує передачу грошей [PERSON] відповідачу [PERSON] й укладення договору позики. За ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] не виконав зобов'язання за договором позики, чим порушив умови укладеного договору та обов'язки встановлені ст. 1049 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлений договором. Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідач [PERSON] порушив взяте на себе зобов'язання за договором позики, що призвело до виникнення заборгованості, яка з урахуванням положень ч.2 ст. 625 ЦК України становить 8144,89 грн, з них 7859 грн - сума основного боргу, 65,89 грн - 3% річних від простроченої суми, 220 грн. - інфляційна сума, згідно розрахунку заборгованості за договором (а.с.3,4). Суд приймає обґрунтування позивачем [PERSON] розрахунку суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних (а.с.3,4), оскільки розрахунок ґрунтується на законах та нормативних актах, заперечень щодо проведеного розрахунку від відповідача не надійшло. 01.08.2018 р. представник позивача [PERSON] через канцелярію суду надала письмове клопотання в якому просила при ухваленні рішення застосувати положення п. 10, 11 ст. 265 ЦПК України. Проте, посилання представника позивача на ч. ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України, якою передбачено, що суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування, остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу, є передчасними. Так як в ч. 2 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України зазначено, що ч. ч. 10, 11 ст. 265 цього кодексу вводиться в дію з 1 січня 2019 р. Таким чином клопотання представника позивача жодним чином не обґрунтоване, а тому воно задоволенню не підлягає. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінивши зібрані по справі докази, враховуючи, що позивачем доведено факт укладення між нею та відповідачем договору позики, позивач довела факт невиконання [PERSON] покладеного на нього договором позики обов'язку своєчасно повернути грошові кошти в сумі 7859 грн, відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, доказів на спростування доводів позивача не надав, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі. Також на підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за доцільне стягнути із відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 704,80 грн, який було сплачено останнім при пред'явленні позову до суду, що підтверджується платіжним дорученням №2181 (а.с.1). Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: approved