Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить розірвати укладений шлюб між сторонами, та визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] з позивачем. Позовні вимоги мотивовані наступним. 27.04.2018 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, від якого народилась дитина - син [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем. Шлюбне життя між сторонами не склалось через різні погляди на сімейне життя та сімейні відносини, внаслідок чого з лютого 2019 року шлюбні відносини між сторонами припинені. Позивач та син сторін є внутрішньо переміщеними особами, та фактичним їх мешканням є: [ADDRESS] . Вказана квартира є власністю матері позивача [PERSON] . У зв`язку з проведенням ремонту у вказаній квартирі, позивач з сином фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира належить на праві власності батькові позивача [PERSON] . За місцем проживання дитини створені належні умови для безпечного розвитку та виховання. Позивач дбає про здоров`я та виховання своєї дитини, на разі знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного строку, проте має офіційне місце роботи. Відповідач проживає окремо від позивача та дитини, періодично спілкується з дитиною, купує продукти харчування, проте постійного місця роботи не має, а від так проживання дитини саме з позивачем найкраще забезпечить її інтереси. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, та позов підтримав в повному обсязі. Від представника третьої особи надійшли до суду пояснення, в яких він просить розглядати справу без участі представника органу опіки та піклування, та надано висновок щодо розв`язання спору. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та представника третьої особи, та за наявними в справі доказами. 05.03.2021 року вказана справа надійшла до суду, та розподілена судді Зуб Г.А. 10.03.2021 року судом здійснено запит з Реєстру територіальної громади м. Харкова для встановлення місцеперебування відповідача, відповідь на який надано до суду 10.03.2021. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 11.03.2021 року було прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 03.06.2021 року закрито підготовче провадження по справі, та справу призначено до судового розгляду по суті. Сторони вступили у шлюб 27 квітня 2018 року, який був зареєстрований Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 1153. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Позивач разом з дитиною є внутрішньо-переміщеними особами, та фактичне місце перебування зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира на підставі договору купівлі-продажу належить матері позивача [PERSON] . Судом встановлено, що позивач разом з сином на даний час мешкають у квартирі, яка належить на праві власності батькові позивача [PERSON] , що розташована за адресою: [ADDRESS] , де створені належні умови для проживання та всебічного розвитку дитини, що підтверджується актом обстеження від 18.02.2021. Сторони на примирення не згодні. Згідно з ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. В силу ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній (ст. 55 СК). Частинами 3 та 4 статті 56 СК України встановлено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 111, ч. 1 ст. 112 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З урахуванням особливого характеру сімейних відносин, встановлених фактичних взаємин подружжя, категоричного заперечення сторін проти збереження шлюбу, суд приходить до висновку, що збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача та відповідача, а тому шлюб між сторонами доцільно розірвати, а отже позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Дитина перебуває на обліку в КНП «Міська дитяча поліклініка №23» ХМР, позивачем здійснено електронну реєстрацію дитини в дитячий садок. Позивач на даний час знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, та до відпустки з 01.11.2007 року працювала в ТОВ «Байєр» на посаді представника торгівельного в Харківській області у Харківському регіоні Відділу продажів підрозділу без рецептурних препаратів з посадовим окладом 18209,00 грн. За місцем роботи позивач характеризується позитивно. Відомості про місце роботи відповідача в матеріалах справи відсутні. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до положень частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно з висновком Департаменту служб у справах дітей ХМР від 09.06.2021 №342, встановлено, що за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , з чим погоджується і сам відповідач по справі. Суд вважає вказаний висновок є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини, а тому погоджується із зазначеним висновком. У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. За змістом статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Таким чином, суд встановив, що у позивача наявні всі необхідні умови для проживання та розвитку дитини, а також враховуючи інтереси самої дитини, сталі соціальні зв`язки дитини, вік дитини, та визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку про доцільність проживання малолітнього [PERSON] разом з матір`ю, що сприятиме якнайкращому забезпеченню його інтересів, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Також згідно ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1816 грн. 00 коп.

Outcome: approved