Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя та визнання права власності. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 17.09.1988 року, від шлюбу мають повнолітню дочку [PERSON] В подальшому, подружнє життя між нею та відповідачем не склалося і рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 01.12.2014 року шлюб між ними було розірвано. Як зазначає позивач, оскільки шлюб між нею та відповідачем розірвано, спільного господарства вони не ведуть, виникла необхідність поділу майна подружжя, що є спільною сумісною власністю. Так, відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради м.Києва від 17.02.1998 року, їй (позивачу), відповідачу, третій особі [PERSON] - дочці відповідача від першого шлюбу та їх спільній дочці [PERSON] на праві спільної сумісної власності в рівних долях належить квартира [ADDRESS]. Крім того, за час перебування у шлюбі ними (позивачем та відповідачем) була придбана земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, площею 0,239 га, по [ADDRESS] що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю, який виданий на ім»я відповідача на підставі договорів купівлі-продажу земельної ділянки від 12.06.2002 року. На даній ділянці ними побудовано житловий будинок (домоволодіння), загальною площею 600 кв.м. Позивач вказує на те, що домовленості про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між нею та відповідачем не досягнуто, а тому постало питання про розподіл майна подружжя в судовому порядку. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS]; визнати за відповідачем право власності на ? частину спірної квартири; визнати за нею право власності на ? частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; визнати за відповідачем право власності на ? частину вказаного домоволодіння, а також стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення в повному обсязі. Відповідач повторно у судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся судом належним чином. Відповідно до вимог ч.1 ч.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у ній даних та доказів, відповідно до вимог ч.4 ст.169 ЦПК України, ч.1 ст.224 ЦПК України, проти чого не заперечував представник позивача. Третя особа [PERSON], будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з»явилась, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність (а.с.51). Третя особа [PERSON], будучи належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з»явилась, причини неявки суду не повідомила. Враховуючи обставини справи та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність третьої особи. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши письмові докази, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.09.1988 року. Від шлюбу мають повнолітню доньку [PERSON] Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 01.12.2014 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с.9). Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради м.Києва від 17.02.1998 року, позивачу, відповідачу, третій особі [PERSON] - дочці відповідача від першого шлюбу та їх спільній дочці [PERSON] на праві спільної сумісної власності в рівних долях належить квартира [ADDRESS] (а.с.10-11). Відповідно до Державного акту про право приватної власності на землю, відповідачу [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від 12.06.2002 року на праві власності належить земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, площею 0,239 га, що розташована в [ADDRESS] (а.с.12). Згідно відповіді Комунального підприємства Бориспільської районної ради Бориспільське районне «Бюро технічної інвентаризації» від 23.03.2016 року № 191, відповідач [PERSON] є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS], право власності на яке було оформлене 31.08.2005 року рішенням Гірської сільської ради. Загальна площа будинку складає 575 кв.м., житлова площа складає 289 кв.м. (а.с.58). Як свідчить відповідь Гірської сільської ради Бориспільського району Київської області від 25.03.2016 року № 185, згідно даних по господарської книги № 8 на 2011-2015 роки, станом на 01.01.2013 року головою домогосподарства обліковувався [PERSON], рік побудови 1997, загальна площа - 575 кв.м., житлова площа - 289 в.м. (а.с.59). В судовому засіданні представник позивача просив про задоволення позову, вказуючи на те, що між сторонами відсутня домовленість про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Суд вважає, що доводи позивача в позові та її представника є обґрунтованими, з огляду на наступне. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст.319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 355 ЦК України визначає, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч.1 ст.357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як вбачається зі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради м.Києва від 17.02.1998 року, позивачу, відповідачу, третій особі [PERSON] - дочці відповідача від першого шлюбу та їх спільній дочці [PERSON] на праві спільної сумісної власності в рівних долях належить квартира [ADDRESS]. При цьому, розмір часток у свідоцтві не зазначено. Оскільки спірна квартира належить сторонам по справі та третім особам в рівних долях, то, відповідно, розмір частки кожного становить по ? частині квартири. Враховуючи той факт, що зазначеним правовстановлюючим документом чітко не визначені частки власників, а також те, що між сторонами домовленості щодо розміру часток немає, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача в цій частині та визнати за позивачем та відповідачем право власності на ? частину квартири [ADDRESS] за кожним. Що стосується вимог позивача про поділ домоволодіння, то суд дійшов до наступних висновків. Згідно ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частина 1 ст.70 СК України визначає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як встановлено судом, сторонами під час шлюбу у 1997 році було побудовано домоволодіння за адресою: [ADDRESS], право власності на яке було оформлене 31.08.2005 року рішенням Гірської сільської ради на ім»я відповідача [PERSON] Загальна площа будинку складає 575 кв.м., житлова площа складає 289 кв.м. Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд вважає, що дане домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає поділу між подружжям в рівних частинах, в зв»язку з чим позовні вимоги [PERSON] в цій частині також є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про задоволення вимог [PERSON] в повному обсязі. Оскільки позов задовольняється, то, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved