Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, мотивуючи тим, що 12.07.2011 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, від якого у них народився син [PERSON], [INFO]. 21.03.2017 року рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області шлюб між сторонами розірвано, малолітнього сина залишено на проживанні з матірю. Протягом останнього року, вже після фактичного припинення шлюбних відносин, відповідач передавав на утримання сина незначні грошові кошти, проте у звязку з рівнем інфляції та ціновою політикою, суми, які відповідач визначав не були достатніми. На сьогоднішній день відповідач маючи можливість приймати участі у вихованні та забезпеченні дитини, з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обовязків щодо утримання сина. Позивач зазначила, що відповідач є засновником та директором агентства нерухомості, має високі доходи у розмірі близько 50000 гривень. Окрім цього, у власності відповідача знаходяться автомобіль, регулярно здійснює поїздки за кордон, що підтверджується доказами, якими позивач додала до матеріалів справи. У відповідача немає інших неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб на утриманні, таким чином, відповідач є здоровою, працездатною, матеріально забезпеченою людиною, тобто має змогу надавати матеріальну допомогу своєму сину. Позивач працює в ТОВ «Мові ХЕЛС», щомісячно отримує 4000 гривень. Однак, цих коштів є недостатньо для забезпечення сину всього необхідного для його фізичного, розумового, морального і соціального розвитку та одночасного здійснення усіх побутових витрат, у тому числі і оплати комунальних послуг та послуг із найму квартири. Оскільки на даний момент сторони не можуть дійти згоди щодо утримання спільної дитини, позивач змушена звернутися з позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина у твердій грошовій сумі в розмірі 4000 грн. щомісяця до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. Пояснила, що позивач щомісячно витрачає на дитину близько 4000 гривень. Крім того, дитина часто хворіє та займається в чотирьох гуртках. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково. Відповідач зазначив, що має мінливий дохід в розмірі 5000-7000 гривень та\~ може сплачувати аліменти в сумі 1500 грн. щомісячно. Представник відповідача адвокат [PERSON] подала до суду відзив, в якому зазначає, що відповідач визнає позов частково. Оскільки, позивачка стверджує, що відповідач самоусунувся від виконання батьківського обовязку щодо утримання сина, чим вводить суд в оману, що підтверджується щомісячними квитанціями, а також розпискою [PERSON], написаною нею власноруч про те, що в 2017 році отримувала допомогу на сина [PERSON] у розмірі 1500,00 грн. щомісячно. [PERSON] вказує на наявність у відповідача значних доходів у розмірі 50 000,00 грн. щомісяця. Однак не надає жодного допустимого та належного доказу на підтвердження такого доходу. Позивач стверджує, що працює в ТОВ «Мові XEЛC» та отримує заробітну плату в розмірі 4000,00 грн., яких їй недостатньо для забезпечення сина, а також комунальних витрат та найму квартири. Однак одночасно зазначає, що у 2017 році отримала від відповідача транспортний засіб марки HYUNDAI модель TUCSON, 2006 року випуску, ринкова вартість якого на сьогодні починається від 8200,00 доларів США, а також 442 000,00 грн. для придбання житла. Позивач просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 4000,00щомісячно. Батьки несуть рівні обовязки щодо утримання дітей, а відповідно позивачка повинна була б витрачати кошти на утримання сина в такому ж розмірі, однак не надала суду жодного доказу, який би підтверджував витрати на дитину у розмірі 8000,00 грн. (щомісячно). Відповідач припинив свою підприємницьку діяльність ще у 2012 році, на даний час має тимчасовий нестабільний заробіток та продовжує дбати про свого сина, виплачуючи кошти Позивачу у значно більшому розмірі за мінімум, передбачений законодавством України. [PERSON] має можливість сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1500,00 (одна тисяча пятсот гривень 00 коп.) щомісячно. \~ У відповіді на відзив позивач зазначила, що відповідач самостійно визначив собі суму коштів, яку він буде платити на дитину ( 1500 гривень) , але\~ і ту суму сплачує неналежно, що підтверджується наданими ним копіями квитанцій про перерахування коштів.\~ Стосовно тверджень відповідача про те, що він несе великі витрати повязані з страхуванням життя дитини та доказів, які він долучив, то страхового полісу немає, а роздруківка свідчить виключно про страхування життя відповідача,а не дитини, квитанція не узгоджується із змістом заяви на страхування. Відповідач замовчує факт про те, що він є засновником агентства нерухомості, а стверджує, що він офіційно не працевлаштований, а його щомісячний дохід становить (як ним зазначалося у судовому засідання) 7 000 10 000 гривень. Також зазначила, що сума усіх витрат на дитину за місяць дорівнює 7975 гривень.\~\~\~\~ Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який 21.03.2017 року рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області розірвано, малолітнього сина [PERSON] залишено на проживанні з позивачем (а.с.11-12). Від шлюбу у сторін народилася дитина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серія І-НМ № 219670 (а.с.7). У власності відповідача знаходяться автомобіль та квартира, та він регулярно здійснює поїздки за кордон, що підтверджується договором міни від 24.07.2017 року та фотографіями (а.с.8-9, 16-19). Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 182 СК України, встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач працює в приватному порядку та отримує дохід у розмірі 5000-7000 гривень. Інших дітей не утриманні не має. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік» прожитковий мінімум дітей віком до 6 років з 1 січня 2018 року - 1492 гривні, з 1 липня - 1559 гривень, з 1 грудня - 1626 гривень. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи матеріальне становище сторін та те, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, розмір витрат на утримання дитини, виходячи з принципів розумності та справедливості, потреби дитини у розвитку, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково та стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 гривень щомісячно, починаючи з 07 червня 2018 року до досягнення дитиною повноліття. Посилання позивача на те, що дитини часто хворіє та відвідує гуртки є додатковим витратами на утримання дитини та регулюються ст.185 СК України. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду підлягає негайному виконанню по справам про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. З ч. 6 ст. 141 ЦПК України вбачається, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» вбачається, що від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення аліментів. Враховуючи те, що позивач звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви, в якій містяться вимоги щодо стягнення аліментів, тому суд констатує про необхідність стягнення судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп. з відповідача в дохід держави. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.ст. 180, 181, 182, 184, 191 Сімейного кодексу України, ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік», п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», ст. 4, 5, 12, 13, 81, 82 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: partial