Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

Позивач звернулась до Могилів-Подільського міськрайонного суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позов обґрунтовує тим, що 10.07.2015 позичила відповідачу 110 доларів США, які останній зобовязався повернути в строк до 15.08.2015. Договір позики підтверджений розпискою відповідача від 10.07.2015. Проте [PERSON] не виконав своє зобовязання та не повернув позичені кошти у встановлений строк. На звернення позивача про сплату боргу відповідач не реагує. У звязку із цим позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики, яка, згідно офіційного курсу НБУ станом на день позики, складає 2403, 29 грн. та судові витрати. Також позивач відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 17.11.2015, просить стягнути з відповідача три відсотки річних за період з 16.08.2015 по 15.11.2015 в сумі 18, 17 грн., інфляційні втрати за період з 16.07.2015 по 31.10.2015 в сумі 23, 31 грн. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] позов підтримав з підстав, викладених у ньому, зазначив, що просить стягнути з відповідача саме 2403,29 грн., а не еквівалент 110 доларів США, три відсотки річних, інфляційні втрати та судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правову допомогу. Відповідач в судове засідання не зявився, надіслав заяву, в якій позов визнав, не заперечував проти стягнення з нього заборгованості за договором позики, трьох відсотків річних та інфляційних втрат. Просив справу розглянути у його відсутність. Згідно із ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків. Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частина 2 ст. 1047 встановлює форму даного договору - на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 10.07.2015 між позивачем та відповідачем укладено договір позики, згідно з яким [PERSON] позичила [PERSON] 110 доларів США, а останній зобовязався повернути їх до 15.08.2015. Даний факт підтверджується копією розписки від 10.07.2015 (а.с. 14). В порушення умов договору відповідач не виконав свої зобовязання та не повернув позивачу позичені кошти, чим порушив ч. 1 ст. 1049 ЦК України, згідно з якою позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За таких підстав, зважаючи на визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Щодо стягнення судових витрат з відповідача, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1\~ст. 88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи (ст. 79 ч. 1 ЦПК України). До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (ст. 79 ч. 3 п. 2 ЦПК України). Згідно з квитанцією № 66 від 19.10.2015 (а.с.1), доданою до позовної заяви, при поданні позову до суду [PERSON] сплатила судовий збір в сумі 551 гривня 20 копійок. Однак п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України визначає, що розмір судового збору за подання фізичною особи позовної заяви майнового характеру складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, тобто 487, 20 грн., а тому саме ця сума підлягає стягненню з відповідача. Частиною 2\~статті 84 ЦПК України\~встановлено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до\~ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»\~розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах,\~\~в яких така компенсація виплачується\~\~стороні, на\~\~користь\~\~якої\~\~ухвалено\~\~судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. При цьому суд враховує позицію, викладену в п. 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», згідно якої при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Представником позивача адвокатом [PERSON] додано документи на підтвердження того, що він є адвокатом, та договір про надання правової допомоги, укладений між ним та позивачем, детальний розрахунок часу, витраченого на надання позивачу правової допомоги, який в загальному, з урахуванням участі представника позивача в судовому засіданні 10.12.2015, складає 2 години 45 хвилин, в матеріалах справи наявна заява представника позивача про ознайомлення з матеріалами справи з відміткою про час ознайомлення з ними, а також квитанції про оплату позивачем правової допомоги, наданої адвокатом [PERSON] (а.с. 2, 6-13, 37, 46, 48-49). Отже, суд приходить до висновку, що позивачем та його представником витрати на правову допомогу документально підтверджені та доведені, а розмір таких витрат є розумним та справедливим. Відповідно до ч. 1\~ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік»\~розмір мінімальної заробітної плати (станом на день ухвалення рішення у справі) становив 1218 грн. Таким чином, розмір оплати за одну хвилину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні, становить 1218 грн.*40%= 487,20 грн./60 хв.=8,12 грн. Отже, розмір компенсації витрат на правову допомогу становить 165 хв.*8,12 грн. = 1339 гривень 80 копійок, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного вище та

Outcome: approved