Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна в натурі, в послідуючому змінила позовні вимоги і просить визнати квартиру спільною сумісною власністю, визнати за нею право власності на 2/3 частини спірної квартири, виділити їй в користування житлову кімнату 2-5, відповідачу залишити в користуванні житлову кімнату 2-6, коридор, санвузол, кухню кладову залишити в загальному користуванні і зобовязати відповідача не чинити перешкоди в користуванні виділеними їй приміщеннями. Обгрунтовуючи свої вимоги позивач посилалась на те, що вона 01.02.1997 зареєструвала із відповідачем [PERSON] шлюб. Від даного шлюбу мають дочку [PERSON], [INFO], яка в даний час проживає разом ізнею. 04.12.1997 вони разом з відповідачем придбали, шляхом укладення договору купівлі-продажу, у громадянки [PERSON] дво кімнатну квартиру №2, розташовану в м. Тульчин по вул.Леніна, 110 Вінницькоїобласті, де вона зараз із неповнолітньою дочкою постійно проживають. В 1999 році відносини між нею та відповідачем різко погіршились і 06.10.1999 року Тульчинським районним відділом РАГСу шлюб між ними було розірвано. Відповідно до ст. 63 Сімейного Кодексу України, дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У відповідності до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє право спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Таким чином у її з відповідачем спільній сумісній власності знаходиться квартира [ADDRESS]. Їх неповнолітня дочка [PERSON], [INFO] проживає разом із нею у вищевказаній квартирі і перебуває практично на її утриманні. Розмір аліментів, які сплачує відповідач на утримання дочки є явно недостатнім, так як дитині необхідні додаткові уроки для вступу у ВНЗ, посилене харчування, додаткове медичне обстеження, враховуючи її підлітковий вік. Беручи до уваги вказаний факт і у відповідності до ч.2 ст.70 СК України, де зазначено, що рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, а тому вважає, що її частка у спільній квартирі може бути збільшена до 2/3. В звязку з цим вона звернулась з даним позовом до суду, який просить задовольнити. Враховуючи її право на частку спільної сумісної власності, згідно ст. 60 Сімейного Кодексу України, просить встановити порядок користування квартирою №2, розташованої в м. Тульчин по вул. Леніна, 110 Вінницької області, виділивши їй у користування житлову кімнату 2-5, загальною площею 16,33 кв.м, відповідні частини підвалу та сараю, а відповідачу - житлову кімнату 2-6, площею 11,0 кв.м. Інші приміщення даної квартири, а саме: коридор, санвузол, кухню залишити у спільному користуванні. 3обовязати відповідача не чинити перешкод у користуванні виділеними їй приміщеннями, а також тими приміщеннями, які залишаються в загальному користуванні. Стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. В матеріалах справи наявні його заяви в яких він просить справу розглянути в його відсутність. Вважає, що встановити порядок користування квартирою неможливо, перешкод в користуванні квартирою позивачу він не чинить і не має такого наміру. Не заперечує щоб позивач користувалась всіма кімнатами квартири. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, зясувавши дійсні обставини справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності тощо ), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 01.02.1997 по 06.10.1999, що підтверджується копією довідки про укладення шлюбу від 30.06.1999 (а.с.6) та копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.15). Від даного шлюбу мають дочку [PERSON], [INFO], яка в даний час проживає разом з матірю, позивачем по справі, що підтверджується копією свідоцтва про народження серія І-АМ №084720 (а.с.14) та копією довідки Тульчинської міської ради № 716 від 07.03.2014 (а.с.16). В період шлюбу, згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 04.12.1997 04.12.1997 (а.с.7-8), відповідачем [PERSON] була куплена квартира №2, розташована в м. Тульчин по вул. Леніна, 110 Вінницької області. За відомостями домової книги для прописки (реєстрації) громадян (а.с.9-11), в [ADDRESS] з 16.02.2004 значиться зареєстрованою позивач [PERSON], а з 08.04.2015 їх неповнолітня дочка [PERSON] Враховуючи те, що спірна квартира була придбана в 1997 році, то до спірних правовідносин щодо набуття права спільної сумісної власності на неї необхідно застосовувати положення ст.22 КпШС України, ст.16 Закону України «Про власність». Відповідно до ст.22 КпШС України, ст.16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності. Таким чином, квартира №2, розташована в м. Тульчин по вул. Леніна, 110 Вінницької області, яка була придбана сторонами під час шлюбу, є обєктом спільної сумісної власності сторін відповідно до закону. А тому не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання квартири обєктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки відповідно до ст. 22 КпШС України, майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю і таке право сторони набули з моменту укладення договору купівлі-продажу квартири та оформлення права власності на неї. Повторне звернення до суду про визнання права спільної сумісної власності сторін, які купили квартиру, перебуваючи у шлюбі, закон не потребує. Згідно ст.28 КпШС України в разі поділу майна подружжя, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. В судовому засіданні встановлено, що на утриманні позивача знаходиться неповнолітня дочка [PERSON], [INFO], яка проживає разом з нею в спірній квартирі, що підтверджується довідкою Тульчинської міської ради № 716 від 07.03.2014, а також копією домової книги про прописку ( реєстрацію) громадян ( а.с.9-11, 16 ). А тому, враховуючи інтереси неповнолітньої дитини, суд вважає можливим відступити від начала рівності часток подружжя і визнати за позивачем право власності на 2/3 частини спірної квартири №2 , розташованої в м. Тульчині по вул. Леніна,110. Як встановлено в судовому засіданні позивач [PERSON] користується кімнатою 2-5, загальною площею 16,33 кв.м. в даній квартирі, яку і просить залишити в її користуванні, а відповідачу залишити в користуванні кімнату 2-6, загальною площею 11.0 кв.м. Коридор, санвузол, кухню, кладочку просить залишити в їх загальному користуванні. Відповідач в заяві поданій суду не заперечує, щоб позивач користувалась всією квартирою, так як він в ній не проживає. А тому суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача про залишення в її користуванні кімнати 2-5, частини підвалу та сараю, залишивши санвузол, кухню, коридор та кладову в загальному користуванні. В своїх позовних вимогах позивач також просила суд зобовязати відповідача [PERSON] не чинити їй перешкоди в користуванні виділеними їй приміщеннями, а також тими приміщеннями, які залишаються в загальному користуванні. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] в спірній квартирі не проживає і перешкод в користуванні даною квартирою позивачу не чинить, чого остання не заперечує. А тому, оскільки відповідач не перешкоджає позивачу користуватися квартирою, то і зобовязувати останнього не чинити перешкоди позивачу в користуванні квартирою не має підстав. На підставі викладеного,

Outcome: partial