Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати неправомірною відмову відповідача надати згоду на приєднання коридору, площею 9,7 кв.м. до приміщення квартири (кав'ярні) за адресою: [ADDRESS], мотивуючи позов тим, що вона є власником вказаної квартири та з приміщення квартири існує вихід в коридор, площею 9.7 кв.м. Зазначений коридор тривалий час не використовується як приміщення загального користування, а слугує як допоміжне приміщення до належного їй приміщення. Вказаний коридор перебуває лише у її фактичному користуванні. Усі сусіди, крім відповідача, дали згоду на приєднання зазначеного коридору до квартири, належної позивачу. Вважає таку відмову відповідача протиправною, оскільки тим самим, на думку позивача, їй чиняться перешкоди у реалізації права на приєднання згаданого коридору. 21.01.2015 року представник позивача подала уточнення позовних вимог, згідно яких також просить визначити частку в розмірі 0,51 кв.м. належну відповідачу в спільному коридорі під літ. IV пл.9,7 кв.м. за адресою: м.Львів, вул.Князя Романа, 16, припинити право власності відповідача на зазначену частку зі стягненням з позивача на користь відповідача компенсації в розмірі 15 783,71 грн., що внесені на депозитний рахунок Галицького районного суду м.Львова та визнати за позивачем право власності на коридор під літерою IV в технічному паспорті, пл.9,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] з приєднанням до приміщення квартири (кав'ярні) [ADDRESS]. В обґрунтування уточнень покликається на те, що мешканцям будинку [ADDRESS] приміщення коридору належить на праві спільної сумісної власності, які, окрім відповідача, не заперечують мешканці щодо передачі позивачу у власність їх часток у спільній сумісній власності. Дане приміщення технічно не може бути поділеним, а спільне володіння і користування з відповідачем є неможливим. При цьому, припинення права власності [PERSON] на частку не завдасть їй істотної шкоди, оскільки нею не використовується. 18.11.2014 року відповідач [PERSON] подала до суду зустрічний позов до [PERSON], в якому просить зобов'язати останню усунути перешкоди в користуванні загальним коридором спільного користування, який знаходиться (межує) між квартирами №17 і [ADDRESS] та перебуває у спільній сумісній власності всіх мешканців (власників) квартир (приміщень) в даному будинку, шляхом звільнення громадянкою [PERSON] даного коридору від її майна і демонтажу самовільних конструкцій, відкриття входу/виходу до даного коридору, а також відкриття входу/виходу з даного коридору до центрального входу/виходу будинку [ADDRESS]. В обґрунтування зустрічного позову покликається на те, що [PERSON] самовільно захопила коридор спільного користування чим чинить перешкоди [PERSON] у користуванні таким. З цього приводу [PERSON] зверталась із скаргами в Галицький РВ ДПРЧ-1 ГУ ДНС України у Львівській області та в Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області. Представник позивача в судовому засіданні первісний позов підтримала, дала пояснення аналогічні доводам, викладеним у позові. Зустрічний позов заперечила, з мотивів безпідставності та додатково зазначила, що жодних перешкод у користуванні спільним коридором відповідачу не чиниться. Просить первісний позов задоволити, в зустрічному позові просить відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні первісний позов заперечив з підстав, викладених у письмових запереченнях. Зустрічний позов підтримав, дав пояснення аналогічні доводам зустрічного позову. Просить відмовити в первісному позові, зустрічний позов просить задоволити. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, вислухавши сторони, оцінивши надані суду докази, з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до переконання, що первісний позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (ст.21 Конституції України). Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (ст.22 Конституції України). Частинами 1,2 ст.12 ЦК України передбачено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Статтею 41 Конституції України закріплено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. При цьому, жодним чинним Законом України або підзаконним нормативно-правовим актом не передбачено обов'язку власника (співвласника) давати згоду на приєднання загальних коридорів спільного користування (інших об'єктів спільної власності), які є допоміжними приміщеннями і знаходяться у спільній сумісній власності мешканців (власників) квартир (приміщень) багатоквартирного будинку. З врахуванням наведеного, цілком безпідставною є вимога позивача про визнання неправомірною відмови [PERSON] у наданні згоди на приєднання коридору, площею 9,7 кв.м. до приміщення квартири (кав'ярні) за адресою: [ADDRESS]. Також, з матеріалів справи вбачається наступне. [PERSON] є власником приміщення квартири (кав'ярні), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що стверджується свідоцтвом про право власності №Г-04303 від 16.01.2012р. /а.с.3/. Мешканцями квартир №№8, 8а, 5, 16, 11, 14, 9, 2а, 7, 15, 3 будинку [ADDRESS] надано дозвіл (відсутність заперечень) на приєднання коридору спільного користування до кв.[ADDRESS] /а.с.6/. [PERSON] є власником приміщення квартири (магазину), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що стверджується свідоцтвом про право власності №Г-04440 від 10.05.2012р. та витягом про державну реєстрацію прав №34161133 від 17.05.2012р. /а.с.48, 50/. З висновків звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкції та інженерних мереж об'єкта - житлового будинку [ADDRESS] від 20.11.2014р. /а.с.104-111/ видно, що приєднання частини коридору спільного користування площею 9,7 кв.м. до кав'ярні (кв. №19) житлового будинку на [ADDRESS] не обмежує можливість використання за призначенням даного будинку іншими співвласниками в зв'язку з тим, що дана частина коридору відокремлена від коридору загального користування протипожежною стіною, тупикова, примикає до стін кв.№19 (кав'ярні) і використовується як другий евакуаційний вихід, і не порушує прав інших співвласників в користуванні і можливості проведення ремонтно-будівельних робіт у разі необхідності, що відповідає п.4 ст.357 ЦК України. Даною частиною коридору під літ.IV - пл.9,7 кв.м. має користуватись тільки один власник в зв'язку з тим, що технічно неможливо відокремити частину коридору до нежитлових приміщень (кв.№17) та для запобігання несанкціонованому проникненню в приміщення кав'ярні п.10.2. Частиною 2 ст.41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ч.2 ст.382 ЦК України, власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир. Відповідно до п.2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» всі співвласники будинку є співвласниками допоміжних приміщень будинку. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Положеннями ст.370 ЦК України передбачено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Частиною 1 ст.365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. З наведеної норми закону випливає, що припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду можливе лише за позовом усіх інших співвласників майна, які бажають припинення права на часту у майні одного із співвласників. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] не бажає визначення та виділу її частки в натурі із майна (коридору загального користування в буд.[ADDRESS]) , що перебуває у спільній сумісній власності та грошової компенсації при неможливості такого виділення. Окрім того, до суду звернулась лише [PERSON], що свідчить про те, що інші співвласники згаданого майна не бажають саме припинити право [PERSON] на частку у майні. При цьому, у відповідності до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Однак, як встановлено, [PERSON] є співвласником спільного майна (коридору загального користування в буд.[ADDRESS]), яке належить усім мешканцям будинку на праві спільної сумісної власності та таке право ніким із них, зокрема відповідачем, не оспорюється. Проаналізувавши вищенаведене, вважаю, що решта позовних вимог також не підлягають до задоволення, оскільки вимоги позивача не ґрунтуються на нормах Закону, є необґрунтованими, так як коридор спільного користування площею 9,7 кв.м. в буд.[ADDRESS] є доступним усім мешканцям будинку та вони мають фактичну можливість користуватись ним, що представник позивача підтвердила в судовому засідання, інші співвласники не мають наміру позбавляти відповідача її частки у праві спільної власності та остання також не бажає визначення її частки та припинення права на неї, в тому числі з компенсацією, а тому відсутні будь-які достатні правові підстави, зокрема передбачені Цивільним кодексом України, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», для задоволення первісного позову. Крім того, зважаючи на те, що [PERSON] є власником приміщення квартири (магазину), що має вихід до вищезгаданого коридору спільного користування, суд ставить під сумнів твердження позивача про те, що припинення права на частку у спільній власності на нього відповідача не завдасть істотної шкоди її інтересам. Щодо зустрічного позову, то суд вважає, що такий також не підлягає до задоволення з наступних підстав. Як уже згадувалось вище кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України (ст.61 ЦПК України). Відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи . Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Однак, ні [PERSON], ні її представником не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у зустрічному позові, а також таких доказів не здобуто в судовому засіданні. Окрім того, суд не бере до уваги звернення [PERSON] із скаргами в Галицький РВ ДПРЧ-1 ГУ ДНС України у Львівській області та в Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області про примусове примусове звільнення [PERSON] доступу до коридору спільного користування, оскільки такі є лише формою звернення до відповідних органів та ґрунтуються на суб'єктивній думці відповідача, а попередження ЛКП «Княже місто» адресоване [PERSON] є лише способом реагування на звернення [PERSON] За таких обставин, суд приходить до висновку про безпідставність зустрічного позову, а тому в задоволенні такого слід відмовити.

Outcome: dismissed