Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, просить визнати недійсним кредитний договір №401620139 від 01.06.2014р., укладений між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк», застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді реституції та стягнути з відповідача 8735 грн., отриманих за недійсним правочином. Свої вимоги мотивує тим, що 01.06.2014р. уклала Договір (індивідуальний номер замовлення №ВМ-614L) з ФОП [PERSON] на виготовлення та передачу у власність віконних конструкцій. Відповідно до п. 2.1. Договору вартість виробів складає 8 691 грн. Також, у цьому ж приміщенні разом з укладенням вказаного договору, нею було підписано кредитний договір № 401620139 від 01.06.2014 року, зі змістом та умовами якого її не було ознайомлено, при цьому переконано, що це є документи по безвідсотковій розстрочці.\~ Після ознайомлення з документами, примірники яких їй не були надані, виявилося, що її введено в оману щодо правової природи договору, особи продавця товару, істотних умов договору (процентної ставки, значення подорожчання кредиту та інших умов). Пунктом 2.5 вказаного кредитного договору передбачено, що кредит надається позичальнику для оплати/часткової оплати товарів згідно з переліком, що вказаний в специфікації № 401620139 від 01.06.2014 року або листі-гарантії до цього договору від 01.06.2014 року у загальній сумі 7\~822 грн. шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок ФОП [PERSON], проте таких додатків до договору вона не отримувала. Вироком Залізничного районного суду м. Львова від 06.10.2015р. [PERSON] визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 і ч.3\~ст.190 КК України. Як вбачається з вказаного вироку, [PERSON], маючи умисел на протиправне заволодіння чужим майном, шляхом обману та зловживання довірою, повторно, шляхом вчинення незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, а саме за допомогою спеціалізованої системи ПАТ «Альфа-Банк», призначеної для реєстрації заявок, передачі інформації щодо прийнятого фінального рішення про надання чи відмову у наданні кредиту відповідному покупцеві та оформлення кредитних договорів, необхідних для видачі кредитів покупцям, здійснюючи підприємницьку діяльність в офісі, укладав договори на поставку та встановлення метало-пластикових конструкцій, однак наміру поставляти товар та виконувати роботу за договорами не мав, а отримані від потерпілих кошти привласнив. Отже, на момент укладення кредитного договору № 401620139 від 01.06.2014 року сторона не мала наміру створення реальних правових наслідків, а саме наміру надати кредит позичальнику для придбання ним послуг по виготовленню та встановленню вікон, а наміром було перерахувати кошти на рахунок третіх осіб для використання ними таких на власні потреби. За вищевказаних обставин, вважає, укладений між сторонами кредитний договір №401620139 від 01.06.2014р. недійсним, оскільки такий не відповідає вимогам ч.ч.1, 3, 5 ст.203 ЦК України, вчинений під впливом обману та без наміру створення правових наслідків, тобто є фіктивним. Крім цього, оскільки позивач на виконання умов оспорюваного кредитного договору №401620139 від 01.06.2014р.сплатила на користь відповідача грошові кошти у розмірі 8735 грн., то у відповідності до вимог ст.216 ЦК України просить стягнути такі з відповідача. Позивач в судове засідання не з'явилась, представник позивача [PERSON] подав до суду клопотання про проведення розгляду справи без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечив. Представник відповідача та треті особи у судове засідання не зявились, про слухання справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Враховуючи представлені докази, суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутності та ухвалити заочне рішення, проти чого представник позивача не заперечив. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд встановив наступне. 01.06.2014р. між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено Договір (індивідуальний номер замовлення № ВМ-614L) на виготовлення та передачу у власність віконних конструкцій. (а.с. 8) Згідно з п.3.2. вказаного договору після оплати повної вартості виробів замовником, виконавець зобов'язався передати у власність замовника виготовлені вироби протягом 31 робочого дня з моменту укладення договору на виготовлення та передачу у власність віконних конструкцій. Одночасно з укладенням вказаного договору, між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» було підписано кредитний договір №401620139 від 01.06.2014 року, відповідно до п.2.5 якого кредит надається позичальнику для оплати/часткової оплати товарів згідно з переліком, що вказаний в специфікації № 401620139 від 01.06.2014 року або листі-гарантії до цього договору від 01.06.2014 року у загальній сумі 7\~822 грн. шляхом безготівкового перерахування готівкових коштів на поточний рахунок ФОП [PERSON]. (а.с. 9) Відповідно до ч 1.ст. 865 ЦК України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Судом встановлено, що вироком Залізничного районного суду м. Львова від 06.10.2015р. [PERSON] визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2, ч.3\~ст.190 КК України. Як вбачається з копії вказаного вироку, [PERSON], маючи умисел на протиправне заволодіння чужим майном, шляхом обману та зловживання довірою, повторно, шляхом вчинення незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, а саме за допомогою спеціалізованої системи ПАТ «Альфа-Банк», призначеної для реєстрації заявок, передачі інформації щодо прийнятого фінального рішення про надання чи відмову у наданні кредиту відповідному покупцеві та оформлення кредитних договорів, необхідних для видачі кредитів покупцям, здійснюючи підприємницьку діяльність в офісі, укладав договори на поставку та встановлення метало-пластикових конструкцій, однак наміру поставляти товар та виконувати роботу за договорами не мав, а отримані від потерпілих кошти привласнив. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже, вказаним вироком встановлено, що [PERSON] під приводом організування роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій згідно з договором (індивідуальний номер замовлення № ВМ-614L) від 01.06.2014р. укладеного із [PERSON], отримавши від останньої шляхом вчинення незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, грошові кошти у сумі 8\~691 грн., не виконав роботу передбачену договором, вказані кошти на вимогу [PERSON] не повернув. Згідно розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~та судової практики Верховного Суду України з зазначеної категорії справ, при вчиненні правочину під впливом обману, формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за\~ст. 230 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 2 вказаної статті визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень ч.1, п.7 ч.3, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Зі змісту вказаних правочинів вбачається, що метою укладення договору про надання споживчого кредиту, позивачу була запропонована оплата матеріалів та послуг з виготовлення конструкцій ПВХ ФОП [PERSON], а вигодонабувачем за цим договором являється інша фізична особа підприємець\~[PERSON] Крім цього, в момент підписання договору споживчого кредиту [PERSON] не усвідомлювала того факту, що укладає договір із банком, оскільки представник банку був відсутній, а сторона за договором побутового підряду її запевнила, що нею укладається договір по безвідсотковій розстрочці для оплати вартості виготовлення конструкцій ПВХ, а не отримання повної суми в кредит. Відповідно до ч.1\~ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1\~ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Враховуючи вищенаведене, оскільки внаслідок недобросовісних дій сторони за договором (індивідуальний номер замовлення ВМ - 614 L) від 01.06.2014 року, які полягали у тому, що не будучи представником ПАТ «Альфа-Банк», але володіючи без відповідних повноважень примірником кредитного договору №401620139, не було надано позивачу можливості ознайомитися з договором, одночасно надано неправдиву та неповну інформацію про правову природу правочину, зміст прав та обов'язків, що виникали у позивача після укладення такого правочину, і в такий спосіб, шляхом обману, у позивача було недобросовісно сформовано внутрішню волю до укладення оспорюваного правочину, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недійним кредитного договору є підставними та підлягають до задоволення. Крім цього, відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Як вбачається з матеріалів справи, позивач на виконання вищевказаного кредитного договору №401620139 сплатила відповідачу 03.07.2014р. 870 грн. (а.с.58), 02.08.2014р. 890 грн. (а.с.59), 28.08.2014р. 870 грн. (а.с.60), 26.09.2014р. 870 грн. (а.с.61),27.10.2014р. 870 грн. (а.с.62), 26.11.2014р. 870 грн. (а.с.63), 26.12.2014р. 870 грн. (а.с.64), 24.01.2015р. 870 грн. (а.с.65), 21.02.2015р. 870 грн. (а.с.66), 27.03.2015р. 885 грн. (а.с.67), а всього 8735 грн. Враховуючи вищенаведене, оскільки кредитний договір №401620139 від 01.06.2014р. визнано недійсним, суд приходить до висновку, що одержані відповідачем на виконання цього договору грошові кошти в сумі 8735 грн. підлягають поверненню позивачу, тому в цій частині позовні вимоги також слід задовольнити. Задовольняючи позовні вимоги у відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, такий у відповідності до вимог пп.1, 2 п.1 ч.2 ст.4, ст.6 Закону України «Про судовий збір» у розмірі 1102 грн. 40 коп. (по 551 грн. 20 коп. за звернення до суду із позовними вимогами майнового та немайнового характеру) слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved