Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

Позивач звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради, у якому просила: встановити факт належності [PERSON], померлому [INFO], домоволодіння [ADDRESS]; визнати за нею право власності на 5/6 частин домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого [INFO]; визнати за нею право власності на 1/6 частину вищевказаного домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої [INFO] Позовна заява мотивована тим, що після смерті [PERSON] та [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді домоволодіння, розташованого у [ADDRESS]. Спадкоємцем за заповітом та першої черги після смерті батька та матері є їх донька - позивач у справі. Позивач у грудні 2015 року звернулась до Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак отримала відмову у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Позивач у судове засідання не з'явилась, натомість подала до суду письмову заяву, в якій просила суд справу розглядати без своєї присутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, натомість звернувся до суду з заявою, у якій просив суд справу розглядати без своєї присутності, проти задоволення позову заперечував. Третя особа явку свого представника у судове засідання не забезпечила, проте звернулась з заявою про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. [PERSON] помер [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданим Відділом реєстрації смерті в м. Дніпропетровську Дніпропетровського обласного управління юстиції, актовий запис № 2167 (а.с.10). Домоволодіння [ADDRESS], відповідно до договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 20.02.1961р., посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 1-9000, належить гр. [PERSON] (а.с.20-21). Вказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці пл.500 кв.м. (а.с.30), та відповідно до технічного паспорту від 30.08.1988р. складається з: А-1 житловий будинок шл./бет, житловою площею 31,4 кв.м., загальною площею 50,2 кв.м., а-1 сіні шл./бет загальною площею 6,5 кв.м., а/ крильце шл./бет, Б сарай шл./бет загальною площею 16,8 кв.м., під Б погріб шл./бет загальною площею 5,5 кв.м., В літня кухня шл./бет загальною площею 15,2 кв.м (використовується під житло), Г сарай шл./бет загальною площею 12,9 кв.м. (використовується під житло), Д сарай шл./бет загальною площею 5,8 кв.м. (використовується під житло), Ж душ шл./бет площею 2,0 кв.м., З вбиральня дощ., І сарай шл./бет загальною площею 13,5 кв.м., № 1-5 огородження (а.с.26-29). Згідно з ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Верховним Судом України у листі «Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за II півріччя 2013 р.» від 01.02.2014р. роз'яснено, що виникнення права власності на будинки, квартири, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Аналогічна правова позиція зазначена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 3.1 листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13. Оскільки померлий [PERSON] уклав договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку [ADDRESS], ще 20.02.1961р., тобто до набрання чинності ЦК України в редакції 2003 року та Закону України від 01.07.2004р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд доходить висновку про те, що він набув право власності на вказане домоволодіння. Таким чином, після смерті [PERSON] [INFO] відкрилась спадщина, до складу якої увійшло домоволодіння [ADDRESS] За час життя [PERSON] склав заповіт, в якому все майно, що буде йому належати та з чого воно б не складалося заповів позивачу у справі (а.с.14). Відповідно до ст.534 ЦК УРСР 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Статтею 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до довідок, наданих квартальним комітетом Ленінського району м. Дніпропетровська № 5, з померлим [PERSON] постійно проживали та продовжили проживати у належному йому домоволодінні його донька, позивач у справі, та його дружина [PERSON] (а.с.35). Згідно з ст.535 ЦК УРСР 1963 року неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Відповідно до довідки, виданої 18.12.1995р., дружина померлого була непрацездатною, оскільки отримувала пенсію за віком, а відтак згідно ст.535 ЦК УРСР 1963 року мала право на обов'язкову частку у спадковому майні, яке залишилось після смерті її чоловіка. Таким чином, суд доходить висновку що позивач та дружина померлого [PERSON] прийняли спадщину після його смерті, до складу якої увійшло домоволодіння [ADDRESS], оскільки вони фактично вступили в управління та володіння цим майном, та розмір їх часток у цьому домоволодінні розподілився наступним чином: обов'язкова частка [PERSON] склала 1/6 частину домоволодіння, а позивача у справі, як спадкоємця за заповітом, 5/6 частин спірного домоволодіння. [PERSON] померла [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданим Відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 4866 (а.с.9). Оскільки померла [PERSON] успадкувала 1/6 частину спірного домоволодіння до набрання чинності ЦК України в редакції 2003 року та Закону України від 01.07.2004р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд доходить висновку, що вона набула право власності на цю частину. Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої увійшла 1/6 частина домоволодіння, розташованого в [ADDRESS]. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як зазначено у ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як вбачається з матеріалів справи, єдина хто прийняла спадщину після смерті [PERSON] - це її донька, позивач у справі, оскільки вона постійно проживала зі спадкодавцем на момент її смерті та не заявила про відмову від спадщини, інші спадкоємці з заявами про прийняття або відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались (а.с.74-93). Водночас, постановою державного нотаріуса Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] від 31.12.2015р. позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її матері, оскільки відсутні правовстановлюючі документі на спадкове майно (а.с.93). Згідно з ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. При цьому, відповідно до ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У положеннях п. 3.1 [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13 роз'яснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. З огляду на те, що з заявами про прийняття спадщини після смерті батьків позивача, ніхто крім неї не звертався, а також враховуючи існування перешкод для оформлення у нотаріальному порядку спадкових прав позивача, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову щодо захисту прав [PERSON] як спадкоємця шляхом визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом на 5/6 частин та за законом на 1/6 частину домоволодіння, розташованого в [ADDRESS], після смерті її батьків. Водночас у суду відсутні підстави для задоволення позову в частині встановлення факту належності [PERSON], померлого [INFO], спірного домоволодіння, оскільки такого роду вимоги фактично є вимогами про визнання права власності за померлою особою. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial