Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-03 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], законним представником якої є [PERSON], про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщення за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданим 29.01.2007 р. Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). За даною адресою вона проживає разом з сином - [PERSON] Її син перебував у шлюбі з [PERSON], від якого у них народилась донька - [PERSON], які проживали і були зареєстровані в спірній квартирі. Після розірвання шлюбу, 04.10.2016 р. [PERSON] разом з дитиною - [PERSON], добровільно виїхали з квартири. Будь-яких заяв до ЖБК «Університет-4» щодо збереження за ними житла вони не подавали. Позивач посилається на те, що відповідачі не несуть витрат з утримання квартири, не сплачують комунальні послуги, що впливає на її права. На підставі положень ст.ст. 319, 391 ЦК України, ст.ст. 156, 405 ЖК України позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. Позивач в ході судового розгляду підтримала позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просила суд позов задовольнити, посилаючись на те, що відповідачі добровільно залишили квартири, не мешкають в даному приміщенні більше року, не несуть витрат на його утримання, житлом не цікавляться. Відповідачі в судове засідання не з»явились, про місце і час судового розгляду повідомлялись за місцем реєстрації, судові повістки повернулись до суду за закінченням терміну їх зберігання. Представник третьої особи в судове засідання не з»явився, надавши письмові пояснення з приводу заявленого позову, відповідно до яких просили прийняти рішення в інтересах неповнолітньої дитини. В силу положень ст. 130 ЦПК України відповідачі вважаються такими, що належним чином повідомлені про місце і час судового розгляду. За згодою позивача, на підставі положень ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи у відсутність відповідачів. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності, що видане 29.01.2007 р. Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Судом встановлено, що на момент розгляду справи, в [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON],, її син - [PERSON], онука - [PERSON], і невістка - [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який був розірваний на підставі рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 15.09.2015 р. [PERSON] є дитиною [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані та проживали в спірній квартирі як члени сім»ї власника житла. Підставами звернення позивача до суду з даним позовом є порушення її права власності без позбавлення права користування і володіння майном. Відповідно до роз»яснень, викладених в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду Україии з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що [PERSON] разом з дитиною - [PERSON] з 04.10.2016 р. не проживають в квартирі [ADDRESS], залишили її добровільно. [PERSON] не несе витрат на утримання житла, квартирою не цікавиться, а отже суд вважає, що вона втратила інтерес до даного майна. Будь-яких доказів про те, що у відповідачів існують перешкоди у користуванні спірною квартирою суду не надано. Згідно з довідкою ЖБК «Університет-4» від 21.11.2017 р. [PERSON] будь-яких заяв про тимчасове не проживання з дитиною за адресою: [ADDRESS] та збереження за ними права на проживання в квартирі не подавала. Факт непроживання [PERSON] та [PERSON], в спірній квартирі підтверджується актом, складеним комісією ЖБК «Університет-4» від 21.01.2017 р., 20.07.2017 р., 13.11.2017 р., від 01.06.2018 р. Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщення є обгрунтованим, доведеним і таким, що підлягає задоволенню. Однак, не можуть бути задоволені вимоги позивача щодо визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням з огляду на наступне. Згідно з ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. На момент звернення позивача до суду неповнолітня [PERSON] не досягла 10 років. Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти -члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до Законів України. В силу положень ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства -система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Згідно з статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Згідно до ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Тобто, відповідно до зазначених норм закону місце проживання дитини, яка не досягла 10 років визначається за згодою батьків, у разі, якщо вони не проживають разом. Судом встановлено, що після припинення шлюбних стосунків неповнолітня [PERSON] - дитина [PERSON], залишилась проживати з матір»ю. Однак, розірвання шлюбу між батьками, не припиняє право проживання дитини в квартирі, де залишився проживати хоч один з її членів сім»ї. Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині визнання втратившою право користування [ADDRESS] неповнолітньою [PERSON], не підлягають задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial