Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-23 00:00:00

позивач звернувся у суд з позовом до відповідачів у якому просить визнати недійсним заповіт [PERSON] від 16 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гулид Галиною Пилипівною та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 1111. В обґрунтування позову покликається на те, що у 2008 році помер батько. Після смерті відкрилась спадщина на спадкове майно до коло якого входило, зокрема нерухоме майно - будинок та дві земельні ділянки, яке належало померлому на праві приватної власності. Напередодні смерті батько склад заповіт і розпорядився своїм майном на випадок смерті та заповів усе своє майно донці [PERSON] . В подальшому спадкоємець прийняла спадщину за заповітом. Про існування спірного заповіту позивачу нічого не було відомо. Вважає, що такий порушує його права спадкоємця, адже першим звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька. Обставиною визнання заповіту недійсним є не усвідомлення батьком значення своїх дій через фізичну неможливість підписання заповіту у зв`язку із похилим віком, хворобою, власним психічний та емоційний стан. У відповідності до ст. ст. 203, 225, 215, 1257, 1222 ЦК України просить позов задовольнити повністю. 02 червня 2018 року відповідачем [PERSON] подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. 16.07.2008 підписала заповіт за дорученням померлого [PERSON] та у його присутності у відповідності до ст. 207 ЦК України. В подальшому підпис був посвідчений нотаріусом. Позивач не навів жодних обставин для визнання заповіту недійсним. Вважає себе неналежним відповідачем, адже не перебуває у жодних відносинах та не порушує права позивача, не є спадкоємцем за спірним заповітом. Просить у позові відмовити. Разом із відзивом подано до суду клопотання про слухання справи у її відсутності. 08 лютого 2019 року суддею Перемишлянського районного суду Львівської області справу передано на розгляд за підсудністю до Сихівського районного суду м.Львова. Справу отримано судом 14 березня 2019 року. 22 березня 2019 року ухвалою судді Сихівського районного суду м. Львова прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено підготовче засідання, яке неодноразово відкладалось з поважних причин. 08 травня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження. 24 квітня 2019 року, 27 червня 2019 року, 16 серпня 2019 року від третьої особи приватного нотаріуса Перемишлянського районного нотаріального округу Львівської області Юзва В. Я. до суду надійшли заяви про слухання справи у її відсутності. У судовому засіданні в вступному слові позивач підтримав позов та просить такий задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. У судове засідання інші учасники справи не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про місце, дату та час цього засідання, а тому зі згоди позивача, суд вважає за можливе провести засідання у їх відсутності. Дослідивши матеріали справи та з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про смерть /арк. спр. 7/. Померлий є батьком позивача, що підтверджено судовим рішенням від 18.10.2018 у справі № 449/1002/18 за заявою [PERSON] , заінтересована особа приватний нотаріус Перемишлянського районного округу Львівської області про встановлення факту родинних відносин / арк. спр. 11/. Рішення набрало законної сили. Дана обставини не підлягає доведенню у відповідності до ст. 82 ЦПК України. Суд установив, 11 липня 2008 року [PERSON] на випадок смерті розпорядився всім майном, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що за законом має право заповів доньці [PERSON] . У зв`язку із хворобою і похилим віком [PERSON] на його прохання та в його присутності заповіт підписаний [PERSON] . Заповіт зареєстрований у спадковому реєстрі 16.07.2008 / арк. спр. 9, 10/. Таким чином, між сторонами виникли спірні правовідносини щодо визнання заповіту недійсним у зв`язку із підписання такого особисто не заповідачем, а іншою особою, а відтак такий не міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними через свій похилий вік та хворобу, що є підставами недійсності заповіту та регулюється спеціальними нормами ст. 1247, ч. 2 ст. 1257 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 1247 Цивільного кодексу України заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може підписати особисто заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 207 ЦК України якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Таким чином, спірний заповіт був підписаний у відповідності до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу іншою особою [PERSON] за дорученням [PERSON] та у його присутності, засвідчений нотаріусом, що підтверджено спірним заповітом. Дані обставини позивачем будь-якими доказами не спростовані, а тому суд приймає до уваги як такі, що вчинена з дотриманням законодавчих норм. Також підставою недійсності заповіту, на яку посилається позивач у позовній заяві, у відповідності до ч. 2 ст. 1257 Цивільного кодексу України за позовом заінтересованої особи є встановленням судом, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, визначені у ст. 225 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Таким чином, з аналізу зазначених норм підставою недійсності правочину зумовлена тим, що волевиявленням заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Відповідно до правової позиції викладеної у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам роз`яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Тобто, для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається, суд відмічає що стороною позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при складенні заповіту померлий [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, а покликання на обставини похилого віку та хворобу не є такими даними для встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміння значення своїх дій та (або) керування ними. Відповідно до ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ст. 12 цього Кодексу що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин суд прийшов висновку, що позивачем не доведено у відповідності до ст. ст. 79-81 ЦПК України позовних вимог, що в силу наявного у померлого [PERSON] похилого віку та хвороби не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому у позові необхідно відмовити повністю. Інші аргументи позивача наведені у позовній заяві не стосуються предмету доказування. Будь-яких інших фактичних даних та підтвердження їх доказами, що має значення для правильного вирішення справи, суд не встановив. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, понесені позивачем судові витрати у розмірі 768,40 грн необхідно покласти на останнього.

Outcome: dismissed