Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом 21.08.2015 року мотивуючи тим, що з 17.03.1990 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON]. Сімейне життя з відповідачем не склалось, тому подано позов про розірвання шлюбу. Під час перебування у шлюбі, на підставі договору дарування від 20.08.1993 року відповідач отримав у власність частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Квартира № 1 в даному будинку належить [PERSON], а квартира № 3 - [PERSON]. За час спільного проживання до квартири № 2, за спільні кошти, вони з відповідачем добудували приміщення для двох житлових кімнат, коридору і санвузла, на підставі рішення Білоцерківського міськвиконкому. Загальна вартість будинку, згідно технічного паспорту, становить 151861 грн., з яких вартість добудови складає 54185 грн., що складає по будинку 36/100 частини, тому її частка складає 15/200.Позивач просить визнати за нею право власності на 15/200 частини в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилась про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила. Представник позивача, адвокат за договором, [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав в повному обсязі. Треті особи: [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомили, заперечень проти позову до суду не надали. За ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 11 ЦПК України). За ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними (ч. 1 ст. 28 КпШС України). Згідно з абз. З п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991 р. № 7, коли будівництво жилого будинку велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок в зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю. Так, відповідно до ст. ст. 60, 61 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За абз.2 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно- будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до ч.1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. На підставі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 17.03.1990 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. На підставі договору дарування від 20.08.1993 року за № 102535, зареєстрованого 25.08.1993 року в Білоцерківському МБТІ в реєстрову книгу № 72 за № 7954, відповідач [PERSON] отримав у власність частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS], що підтверджено матеріалами справи ( а.с.4,9,16-17). Згідно відповіді Комунального підприємства Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» від 17.07.2015 року за № 1106 ( а.с.11), на житловий будинок за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Інтернаціональна, 82, зареєстровано право власності за : [PERSON] 3/10 частини будинку ( кв.2), [PERSON] 17/50 частини будинку ( кв. 1) та [PERSON] 9/25 частини будинку ( кв. 1). За час спільного проживання до квартири № 2, сторони, за спільні кошти, добудували приміщення для двох житлових кімнат, коридору і санвузла, на підставі рішення Білоцерківського міськвиконкому від 26.04.1994 року № 117, про надання дозволу на прибудову до будинку приміщення розміром 5,0х8,0+3,0х4,0 і 22.02.2011 року дані добудови були прийняті до експлуатації, про що у технічному паспорті на будинок від 23.12.2010 року здійснено відповідний запис.( а.с.14-17). Також, з технічного паспорту вбачається, що за адресою: [ADDRESS] добудовані приміщення: 2-1 площею 4,7 кв.м., 2-2 площею 1,2 кв.м., 2-3 площею 3,0 кв.м., 2-4 площею 10,90 кв.м., 2-5 площею 13,0 кв.м. Загальна вартість будинку становить 151861 грн., з яких вартість добудови складає 54185 грн., що складає по будинку 36/100 частини, а 1/2 частина добудови складає 15/200 домоволодіння. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. За ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до ч.ч.1,2 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб ( співвласників), належить їм на праві спільної власності ( спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової власності або на праві спільної сумісної власності. Згідно із ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи вищезазначені обставини, визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, що добудовані приміщення, які прийняті в експлуатацію, а саме: 2-1 площею 4,7 кв.м., 2-2 площею 1,2 кв.м., 2-3 площею 3,0 кв.м., 2-4 площею 10,90 кв.м., 2-5 площею 13,0 кв.м. домоволодіння за адресою: [ADDRESS], являються спільним майном подружжя, тому позивач має право на 1/2 частину даного майна, а саме: 15/200 частини домоволодіння за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Інтернаціональна, 82. Відповідно до ст.88 ЦПК України, за рахунок відповідача компенсуються судові витрати позивача в разі задоволення позовних вимог, тому суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 3441,29 грн.( а.с.1).

Outcome: approved