Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю, після [PERSON] на Ѕ житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що з 25.03.1991 року вона зареєстрована у домоволодінні за адресою [ADDRESS] . Даний будинок на праві приватної власності в рівних частинах належав батьку позивача - [PERSON] та його рідній сестрі [PERSON] Після смерті [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину № 432/87 від 19.09.1987 року спадщину прийняла його жінка - [PERSON] . Після смерті матері позивача - [PERSON] 02.02.2014 року [PERSON] отримала спадщину за заповітом на Ѕ домоволодіння, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Після смерті рідної тітки [PERSON] , померлої [INFO] залишилась Ѕ частина даного житлового будинку, тому позивач звернулась до Біляївської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини на дане майно. Однак, нотаріус відмовила у видачі свідоцтва права на спадщину та вказала, що на момент смерті її тітки був чинним Цивільний Кодекс Української РСР та згідно розділу VII ст.ст. 529, 530 - племінники не можуть бути спадкоємцями, і якщо позивач має намір розпоряджатись вказаним нерухомим майном, то їй слід звернутись до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Від так, у відповідності ст. 344 ЦПК України, який набрав чинності 01.01.2004 року та норми, якого поширюються на правовідносини, які виникли з 01.01.2001 року право власності на нерухоме майно може мати місце з 01.01.2011 року. Позивач, починаючи з 2002 року, понад 14 років відкрито володіла даним нерухомим майном, вела господарство, сплачувала комунальні платежі, доглядала за будинком та утримувала його, роблячи поточні капітальні ремонти, фактично проживає та працює в м. Біляївка. Інших спадкоємців, окрім неї на нерухоме майно немає, враховуючи вищевикладене, звернулась з даним позовом до суду. Представник позивача в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] у судовому засіданні підтримав вимоги позивача. Представник відповідача у судовому засідання просила відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві, в якому зазначено, що згідно вимог ст. 344 ЦК України, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, безтитульність, відкритість та безперервність володіння, добросовісність заволодіння майном, факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те. що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. [PERSON] відомо той факт, що власником 1/2 частини будинку на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю була [PERSON] , а тому не можна вважати володіння часткою [PERSON] у праві власності на нерухомість добросовісним(а.с.60,61) з цих підстав, слід відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши думку позивача та її представника, дослідивши відзив відповідача та докази по справі, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити повністю. Судом встановлено, що [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] , згідно свідоцтва про укладання шлюбу Серії [NUMBER] від 20.02.1972 року актовий запис № 22 (а.с.15) є донькою [PERSON] та [PERSON] , свідоцтво про народження Серії [NUMBER] від 30.07.1951 року актовий запис № 99 (а.с. 14). Її батьку [PERSON] згідно свідоцтва про право особистої власності на будову від 03.12.1959 року, що зареєстровано в книзі № 3 за № 393 належить Ѕ домоволодіння за адресою: [ADDRESS] інша частина цього володіння належить на праві особистої власності на будову від 09.12.1959 року, що зареєстровано в книзі № 3 за № 393 [PERSON] . Після смерті [PERSON] 14.10.1968 року право власності на Ѕ домоволодіння отримала його дружина [PERSON] (а.с.16), після смерті [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом серія та номер 1-173, виданого Біляївською державною нотаріальною конторою Одеської області 01.03.2016 року, право приватної власності отримала її донька - [PERSON] (а.с. 6). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , актовий запис 45 (а.с. 7). Після смерті тітки - [PERSON] звернулась до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину, адже позивач пропустила строк для прийняття спадщини та рекомендувала звернутись до суду з позовом про встановлення родинних відносин із тіткою (а.с. 45). Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 08.06.2017 року встановлено факт того, що позивач є рідною племінницею померлої [PERSON] та проживала з нею за адресою: [ADDRESS] продовж останніх п`яти років (а.с.18). Відповідно до листа КП «БТІ» Одеської міської ради від 04.03.2016 року № 41 - нумерація спірного домоволодіння за адресою: [ADDRESS] змінювалась з № 38, № 54 (а.с.49). Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Таким чином інститут набувальної давності за своєю правовою природою покликаний усунути юридичну невизначеність поняття фактичного володіння майном, ввести до цивільного обороту вибулі з нього нерухомі речі, чим забезпечити стабільність цивільних правовідносин. Набувальна давність є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, тобто не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст. 344 ЦК України, тобто наявність законного об`єкту володіння, добросовісності, відкритості, безперервності, визначених законом строків володіння. Згідно п.п. 9, 11, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Враховуючи положення ст. 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст. 15,16 ЦК, а також ч. 4 ст. 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Депутатом Біляївської міської ради [PERSON] в присутності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] складено акт від 12.07.2016 року про те, що померла тітка позивачки - [PERSON] дійсно проживала за адресою: [ADDRESS] разом із своїм братом та його донькою [PERSON] (а.с. 47). Водночас Верховний Суд в своїх рішеннях, зокрема постанові від 29 березня 2018 року у справі №175/4741/16 неодноразово висловлював правову позицію, згідно якої давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. А із змісту позовної заяви та доказів долучених до справи вбачається, що позивач достеменно знала, що користується половиною будинку, власником якої була її тітка, та з якою вона, згідно рішення Біляївського районного суду Одеської області від 08.06.2017 року проживала до дня її смерті. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Водночас, як встановлено в судовому засіданні, позивачці в період її проживання в даному домоволодінні було відомо про те, що саме її тітка є власником Ѕ частини будинку. Необхідної ознакою для набуття права власності на річ за набувальною давністю є добросовісність володіння, яка полягає в тому, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю. Отже, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. Тобто добросовісність володільця такого майна повинна бути обумовлена відсутністю або власника взагалі, або будь-яких претензій з боку попереднього його володільця. Таким чином, в задоволенні позову [PERSON] до Територіальної громади м. Біляївка в особі Біляївської міської ради, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю слід відмовити.

Outcome: dismissed