Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-26 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом в якому зазначила, що вона з відповідачем [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.10.1996 року по 23.10.2012 року під час якого були народжені 2 дітей. Перебуваючи в шлюбі, а саме 14 червня 2006 року, за спільні кошти сторони придбали квартиру [ADDRESS]. Всі дії щодо оформлення документів та укладення нотаріальної угоди придбання нерухомості вчиняв чоловік позивача - відповідач [PERSON] В травні місяці 2012 року відповідач [PERSON] вигнав позивачку і дітей з належного їм житла, тому вона вимушена була звернутись до суду з позовом про вселення та встановлення порядку користування квартирою. Під час розгляду цивільної справи №1003/20046/12; 2/357/426/13 в травні 2013 року позивач в матеріалах справи побачила договір придбання квартири. Однак, це був договір дарування, а не купівлі-продажу, як вона завжди вважала. Таким чином, в травні 2013 року позивачу достовірно стало відомо, що відповідач [PERSON] уклав удаваний правочин дарування квартири від 14.06.2006 року для того, щоб приховати дійсний правочин купівлі-продажу, який сторони насправді вчинили. Такими діями відповідач порушив її право щодо спільної сумісної власності на квартиру, яка набута під час шлюбу і згідно чинного Сімейного кодексу України квартира має належати дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Тому позивач звернулась до суду з даним позовом, яким просить суд визнати договір дарування квартири від 14.06.2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори [PERSON], який зареєстрований в реєстрі за № 1- 3057 таким, що в дійсності являється договором купівлі - продажу квартири [ADDRESS]. Поділити спільне майно подружжя, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, пославшись на обставини та підстави, викладені у позовній заяві, просять суд позов задовольнити. Також позивач зазначила, що квартиру вирішили придбати для збільшення житлової площі. Пошуком квартири займалась позивач і знайшла через оголошення в газеті. Власник квартири хотіла продати за 68000 доларів США, але домовились з нею за 65000 доларів США і дали завдаток в сумі 5000 доларів США. Підготовкою документів для укладення договору купівлі-продажу займався посередник. В день укладення договору чоловік взяв з дому 60000 доларів США і сам поїхав для укладення договору, а вона була зайнята іншими справами. Сторони мали намір укласти договір купівлі-продажу, а не дарування. Відповідач та його представник позов не визнали та пояснили суду, що в дійсності укладався безоплатний договір дарування квартири про що достовірно було відомо позивачу. Крім цього позивач пропустила строк звернення до суду за захистом своїх прав тому просять суд у задоволені позову відмовити, застосувати строки позовної давності звернення до суду, провадження у справі закрити. Представник Другої державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, надали суду заяву про розгляд справи без їхньої участі. Представник третьої особи [PERSON] її дочка [PERSON], яка за її заявою була допитана у якості свідка, у судовому засіданні показала, що зазначена квартира фактично належала їй та матері і оформлена юридично на матір [PERSON]. У 2006 році вони вирішили квартиру продати, а купити будинок і з цією метою виставили її на продаж. Продажем квартири займався посередник [PERSON], який запропонував покупців чоловіка та жінку [PERSON]. Вони оглянули квартиру і досягли домовленості про її купівлю за 65000 доларів США у зв'язку з чим був відкритий поточний банківський рахунок і покупці внесли аванс в сумі 5000 доларів США. В день укладення договору посередник [PERSON] повідомив продавців, що буде укладатись договір дарування з метою уникнення зайвих податків. Оскільки витрати, пов'язані з укладенням договору покладаються на покупців, продавці погодились. Договір укладався з відповідачем [PERSON], який заплатив 60000 доларів США. Позивачка при укладені договору дарування не була присутня. [PERSON] підтвердила, що сторони мали намір укласти договір купівлі-продажу квартири за яку заплатили 65000 доларів США, тому просить суд позов задовольнити. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, покази свідків, вивчивши та дослідивши письмові матеріали даної справи, оглянувши цивільну справу № 1003/20046/12; 2/357/426/13 за позовом [PERSON] до [PERSON] про вселення та встановлення порядку користування квартирою , а також надані суду докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15 жовтня 1996 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб [NUMBER], виданим Іванівською сільською радою Білоцерківського району на підставі актового запису №7. Зазначений шлюб був розірваний 23 жовтня 2012 року згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду ( а.с. 5-6). Під час шлюбу сторони вирішили придбати квартиру з більшою житловою площею про що домовились з продавцем [PERSON] з якою відповідач [PERSON] уклав договір дарування квартири [ADDRESS] від 14 червня 2006 року ( а.с.7). При цьому [PERSON] отримала 65000 доларів США, що підтвердила у судовому засіданні її представник та свідок [PERSON] та зазначила у своїх поясненнях позивач. Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У відповідності до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні, а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У відповідності до вимог ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно із роз'ясненнями, що містяться у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Таким чином укладений договір дарування підлягає визнанню удаваним оскільки при його укладені обидві сторони договору діяли свідомо, їхні дії були направлені на досягнення інших правових наслідків та приховували іншу волю учасників угоди, оскільки фактично між ними було досягнуто домовленості про укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна. Відповідно до ст.60 СК України, - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. У відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. У відповідності до ст. 68 ч.1 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Враховуючи, що спірна квартира являється спільною власністю сторін, позовні вимоги слід задовольнити. У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим у відповідності до норм ЦПК в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Згідно ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень. Судом були надані рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. При вирішені справи по суті позовних вимог суд не приймає до уваги покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON]., що 14.06.2006 року фактично укладався безоплатний договір дарування квартири і вважає їх необґрунтованими та належним чином не підтвердженими під час розгляду справи. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У відповідності до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Розглядом справи встановлено, що позивач дізналася про порушення її законних прав та інтересів в травні місяці 2013 року під час розгляду цивільної справи за її позовом до відповідача про вселення в квартиру та встановлення порядку користування нею, що підтверджується матеріалами зазначеної цивільної справи, тому підстав для застосування строків позовної давності та закриття провадження у справі не має. При вирішені питання про судові витрати та їх розподілу суд враховує, що сторони погодили вартість спірної квартири у розмірі 1591773,00 грн., тому судовий збір має становити: 1591773,00 : 2 = 795886,50, який на час розгляду справи складає - 3654,00 грн. Позивачем при зверненні до суду сплачено 243,60 грн., які підлягають стягненню з відповідача на її користь, а також з відповідача на користь держави підлягає стягненню недосплачена сума судового збору у розмірі: 3654,00 - 243,60 = 3410,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved