Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

Позивач звернувся із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 28300,73 грн. за кредитним договором № б/н від 07.06.2012 р., яка складається із наступного: 1211,67 грн. заборгованість за кредитом; 21575,42 заборгованість по процентам за користування кредитом; 3689,80 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також 500 грн. та 1323,84 грн. штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг. Також, позивач просив вирішити питання про судові витрати та в разі неявки в судове засідання представника відповідача, вказував у позовній заяві, що не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника банку. У поданих суду письмових поясненнях представника позивача представник позивача зазначав, що форма кредитного договору між банком і відповідачем як клієнтом була дотримана, адже правила та умови надання банківських послуг є публічною офертою, до яких приєднався відповідач отримуючи кредитну картку, підписавши відповідну заяву на надання кредиту. Вказував, що строк позовної давності не пропущений банком, оскільки з виписки карткового рахунку слідує, що позивач частково сплачував заборгованість за кредитом. Переконував, що стороною відповідача не спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості, судово-еконмічні експертизи не призначались, а тому вважав, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідач надав суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначав, що у позивача відсутнє право на звернення до суду, оскільки цивільним законодавством визначено строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, яких називається позовна давність. Просить застосувати строк позовної давності, зокрема, і щодо пені, яка нарахована більш ніж за 12-ти місячний строк, котрий передував дню зверненню позивача із цим позовом. Переконував, із посиланням на правові позиції Верховного Суду України, що заявлений позивачем штраф є подвійною відповідальністю з огляду на здійснене нарахування пені, стягнення якого неможливо через неприпустимість подвійної відповідальності за одне й те ж саме порушення, просив суд відмовити повністю у задоволенні позовних вимог. Крім того, відповідач зазначав, що за заявлений банком розрахунок заборгованості у відповідності до якого, за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік або 2,5% на місяць, утворилась заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 21575,42 грн. Вказував, що необхідно здійснити вірний розрахунок процентів, привів у запереченнях проти позову свій розрахунок, за змістом якого, на переконання відповідача, обгрунтована сума процентів за період з 15.10.2013 року по 16.02.2017 року становить 1585,97 грн. Просить суд застосувати строк позовної давності та відмовити повністю у задоволенні позовних вимог. В судове засідання представник позивача будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи не прибув, проте згідно письмового клопотання зазначив, що розгляд справи можливий за його відсутноті, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задоволити. Відповідач та представник відповідача надали суду заяви, в яких просять розгляд справи проводити у їх відсутність, просять відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у запереченні. Суд, дослідивши письмові докази по справі, оцінивши їх в сукупності, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача виходячи з такого. Відповідно до укладеного договору № б/н від 07.06.2012 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 1300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач ознайомився із умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, що ствердив своїм особистим підписом на цій заяві в графі «підпис». Тому, кредитний договір між сторонами було укладено, позивач як банк виконав свої зобов'язання, надав позивачу платіжну картку з обумовленим кредитним лімітом, і відповідач, як вбачається із наявних у матеріалах справи доказів, зокрема виписки з карткового рахунку, та розрахунку заборгованості, користувався цим кредитним лімітом, отримував у позику від банка відповідні кошти, що не заперечувалось і самим відповідачем. Мі ж тим, суд зазначає, що відповідно до ст. 264 Цивільного процесуального кодексу України суд під час ухвалення рішення вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У пункті11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 р. № 14 розяснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Згідно позовної заяви, і це ніким не оспорювалось, сума основної заборгованості відповідача за кредитом, тобто тіло кредиту (власне сума неповернутої відповідачем для банку позики) становить 1211 грн. 67 коп. Як зазначено у позовній заяві, та відповідно до тарифів банку і правил користування платіжною карткою Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку» з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою». В наданому позивачем для суду разом із позовною заявою розрахунку заборгованості відповідача, а саме із графи «% ставка (прострочена заборгованість)» вбачається, що із 07.06.2012 р. по 31.08.2014 р. діяла процента ставка в розмірі 30 % річних, із 01.09.2014 по 01.04.2015 р. 34,80 % річних, а із 01.04.2015 р. по 31.01.2017 р. 43,20 % річних. При цьому, позивач просить суд у своїх позовних вимогах стягнути із відповідача 21575,42 грн. заборгованості по процентах саме за користування кредитом, про що чітко зазначено у позовній заяві. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Оскільки у заявлених позивачем позовних вимогах у позовній заяві чітко зазначено, що заборгованість за кредитом складає 1211,67 грн., яка і не оспорювалась сторонами, то вирішуючи цю справу в межах заявлених вимог, з огляду на вищеприведене, відповідно до змісту ч.1 ст.1054 ЦК України та приведених у позовній заяві і наданих разом з нею Умов і правил надання банківських послуг, виконуючи вимоги п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 р. №14, та враховуючи, що клопотань про призначення судово-економічної експертизи від жодної із сторін не було заявлено, що не позбавляє суд можливості і необхідності навести свої відповідні розрахунки, перевіривши доводи позовної заяви, суд при перевірці наданих сторонами розрахунків та оцінці позовних вимог по стягненню процентів констатує, що вищезазначені відсоткові ставки процентів є річними ставками, вони нараховуються на суму наданого кредиту, які не повернув, а отже якою користувався відповідач, і іншого правового механізму за змістом ч.1 ст.1054 ЦК України та з огляду на зміст позовної заяви не вбачається. А відтак, враховуючи що сума несплаченого кредиту становить 1211,67 грн., тому сума нарахованих процентів на цю суму щодня за заявлений період заборгованості становить: з 15.10.2013 по 31.08.2014 30% річних (10 місяців і 15 днів) з 01.09.2014 року по 31.01.2015 34,8% річних (5 місяців) з 01.02.2015 по 16.02.2017 (момент звернення до суду) 43,2% річних (24 місяці і 16 днів). Розрахунок: 30% на рік : 12 місяців = 2,5% на місяць (0,08% в день) 34,8% на рік : 12 місяців = 2,9% на місяць (0,097% в день) 43,2% на рік : 12 місяців = 3,6% на місяць (0,012% в день) 1211,67 грн ? (0,08% ? 15 днів + 2,5 % ? 10 місяців) = 317,46 грн (відсотків за користування кредитом за період з 15.10.2013 по 31.08.2014 ) 1211,67 грн ? 2,9 % ? 5 місяців = 175,69 грн (відсотків за користування кредитом за період з 01.09.2014 по 31.01.2015 ) 1211,67 грн ? (3,6 % ? 25 місяців + 0,012% ? 16 днів) = 1092,82 грн (відсотків за користування кредитом за період з 01.02.2015 по 16.02.2017 ) 317,46+175,69+1092,82 = 1585,97 грн. Отже, сума заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 1211,67 грн за період з 15.10.2013 року по 16.02.2017 року становить 1585,97 грн. Тому, у задоволенні решти заявлених про стягнення процентів у сумі 21575,42 (21575,42 - 1585,97= 19989,45) слід відмовити, оскільки стороною позивача не доведено обгрунтованості та підставності позовних вимог в цій частині, і ці вимоги не грунтуються на представлених позивачем для суду доказах. Позивач також у позовних вимогах просить суд стягнути 3689,80 грн. як «заборгованість за пенею та комісією». При цьому, в наданому позивачем розрахунку заборгованості ця сума значиться в графі «Сума комісії та пені». В графі розрахунку заборгованості ця сума пойменова як «Ставка пені», і за період із 07.06.2012 р. по 31.01.2013 р. значиться ставка пені «1,00», далі по 01.02.2013 р. в цій графі значиться «0,00», із чого слідує що пеня в цей період не нараховувалася, і затим, із 01.11.2013 р. по 31.01.2017 р. значиться ставка пені «2,00», із чого слідує, що позивач знову нарахував пеню за період понад 3 роки і заявив її до стягнення у позовних вимогах. Між тим, згідно п.1 ч.2\~ст.258 ЦК України\~до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Тому, за змістом цих норм стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду. Відповідач а також його представник зробили заяву про застосування строку позовної давності, зокрема, це зазначено у поданих суду письмових запереченнях проти позову. Представник позивача підписав позовну заяву, та, відповідно, звернувся до суду із позовом 16.02.2017 р., а тому до стягнення із відповідача підлягає нарахована позивачем сума пені за період із 31.12.2015 р. по 31.01.2017 р. (по кінцеву дату заявленої у позові до стягнення заборгованості), тобто за 12 місяців, які передували зверненню позивача до суду із цим позовом. В розрахунку заборгованості відповідача, який надав позивач разом із позовною заявою, в графі «Сума комісії та пені (накопичувальним підсумком)» навпроти строки із датою «31.12.2015» значиться 2389,80, на кінець заявленого періоду (на 31.01.2017 р.) значиться - 3689,80 грн. Отже, ця нарахована сума пені в розмірі 2389,80 грн. до 31.12.2015 р. перебуває поза межами річного строку позовної давності для стягнення неустойки, про застосування якого заявив відповідач, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити за пропуском строку звернення позивача до суду із позовом в цій частині. Як наслідок, до стягнення із відповідача підлягає 1300 грн. пені (3689,80-2389,80=1300). Щодо заявлених до стягнення сум штрафів в розмірах 500 грн. та 1323,84 грн, то суд при вирішенні цих позовних вимог приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Верховний Суд України у постанові від 21.10.2015 р. по справі № 6-2003цс15 висловив наступну обовязкову для застосування правову позицію: Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічні по суті висновки містяться і у постанові Верховного Суду України від 24.12.2013р. по справі № 3-37гс13. Позивач у позовній заяві обгрунтував заявлені ним до стягнення суми штрафів положення п.2.1.1.7.6. Умов і правил надання банківських послуг. Згідно із цим пунктом Умов і правил надання банківських послуг в їх редакції, які надані позивачем в якості додатка до позовної заяви на підтвердження своїх позовних вимог і містяться у матеріалах справи, штраф накладається при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому із грошових зобовязань, які передбачені договором, більш ніж на 30 днів. та штраф ще + 5 % від суми заборгованості. Тому, суд констатує, що попри застосування до відповідача і заявлення позивачем до стягнення нарахованої ним пені за кожен день прострочення грошового зобовязання, позивач, між тим, ще й додатково застосував і заявив до стягнення із відповідача штраф по суті за одне й те ж саме порушення за одне й те ж саме прострочення виконання одного й того ж самого зобовязання, однак застосовуючи ще й штраф, виходив при із тривалої кількості днів просточення, які, між тим, охоплені періодом нарахованої ним пені. Оскільки за ст.549 ЦК України штраф і пеня є різновидами однієї і тієї ж самої неустойки, то відповідно до норм ст.61 Конституції України, правових підстав для стягнення цих сум штрафу немає через неприпустимість подвійної відповідальності за одне й те ж саме порушення. Тому, в частині позовних вимог про стягнення штрафів слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Отже, всього до стягнення із відповідача підлягає 4097,64 грн. (1211,67 грн. заборгованість за кредитом + 1585,97 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом + 1300 грн. заборгованість за пенею). В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити з наведених вище підстав. Щодо покликань відповідача та його представника про необхідність відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі з тих підстав, що заявлені позивачем позовні вимоги про стягнення суми основного боргу і нарахованих процентів перебувають поза межами трьохрічного строку позовної давності із посиланням на правову позицію Верховного Суду України у постанові від 09 листопада 2016 року по справі № 6-1457цс16, то суд не приймає до уваги ці доводи з таких підстав. Дійсно, за змістом цієї правової позиції, якщо виконання зобовязання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. При цьому, потрібно дослідити графік погашення кредитної заборгованості та встановити чи передбачають умови кредитного договору виконання зобовязання частинами або у вигляді періодичних платежів, і у випадку вчинення боржником оплати чергового платежу, чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, а відтак така не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Між тим, дослідивши наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідача, суд обєктивно переконався в тому, що сплата щомісячних платежів з боку відповідача мала в достатній мірі системний характер, оскільки він періодично за заявлений період здійснював платежі і, до того ж, понад мінімальний щомісячний платіж за умовами платіжної картки. Зокрема, згідно цього розрахунку, і це не оспорювалось і доказів протилежного суду не надано, відповідачем було сплачено банку платежі на погашення борг. Із цього суд робить висновок, що, відповідач частково сплачував заборгованість за договором. Після останньої дати, коли відповідач усвідомлював свій обовязок перед банком і здійснював його виконання три роки до дати звернення банку із цим позовом не минуло, а тому правових підстав застосовувати строк позовної давності в частині стягнення усієї суми основного боргу і нарахованих процентів з огляду на зміст правової позиції Верховного Суду України по справі № 6-1457цс16 в цій справі підстав не виявлено. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України стягнути з [PERSON] понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 1600 грн. за подання позовної заяви. На підставі викладеного,

Outcome: partial