Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-06 00:00:00

Позивач звернулась до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з даною позовною заявою, якою просить виселити відповідача з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є власником квартири [ADDRESS] . Крім неї у вказаній квартирі зареєстровані та проживають: її донька [PERSON] , [INFO] , її онука [PERSON] , [INFO] . У травні 2017 року без її згоди та у її відсутність вселився [PERSON] (відповідач у справі), який не є членом сім`ї власника житла та зареєстрований за іншою адресою. Відповідач перебуває у зареєстрованому шлюбі з її донькою [PERSON] , користується її ключами від квартири, при цьому не працює, самовільно та безоплатно користується продуктами харчування позивача, предметами домашнього побуту, комунальними послугами. Відповідач постійно перебуває у стані алкогольного сп`яніння, влаштовує скандали, висловлює образи, у тому числі нецензурною лайкою, погрожує, б`є посуд, розбив міжкімнатні двері, зіпсував замки. Вона була змушена викликати поліцію. На зауваження та вимоги добровільно звільнити житло не реагує, поводиться агресивно. Своїми діями відповідач перешкоджає їй у повній мірі користуватись та розпоряджатись належним їй житлом. Через наведені обставини вона звертається до суду з даним позовом за захистом своїх прав. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, дала пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, просила позов задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідачу судові повістки неодноразово надсилались рекомендованою поштою за адресою його фактичного проживання та за адресою його реєстрації. Крім того, виклик відповідача здійснювався через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Однак відповідач до суду жодного разу не прибув, відзиву на позов не надав, будь-яких заяв (клопотань) від нього не надходило. Разом із тим, вживши всі можливі заходи виклику відповідача, та виходячи з практики Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні від 08.11.2005 у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи; розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору; нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасникам справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність [PERSON] , та зі згоди позивача ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до ст. 280, 281 ЦПК України. Дослідивши доводи позову та перевіривши їх наданими доказами, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, згідно витягу Маріупольського бюро технічної інвентаризації про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30 березня 2007 року № 14076932, власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу 1-629 від 23 березня 2007 року є [PERSON] . У квартирі крім позивачки зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які набули право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] як члени сім`ї власника житла. На даний час в квартирі проживає також [PERSON] , який перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та має з нею спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Місце проживання відповідача [PERSON] у спірній квартирі не зареєстровано. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушеним. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частинами першою, другою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника житла користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на житло в особи, членами сім`ї якого вони є. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (ч.3 ст. 116 ЖК України). Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Позивач стверджує, що [PERSON] вселився у спірну квартиру без її згоди, тобто без згоди єдиного власника житла, та своєю поведінкою створює для неї перешкоди у користуванні своєю власністю. З письмових доказів, які були витребувані судом з Лівобережного ВП Центрального ВП ГУНП в Донецькій області, вбачається, що позивач дійсно зверталась до органу поліції із заявами щодо вчинення домашнього насильства з боку [PERSON] , який у стані алкогольного сп`яніння у її квартирі провокує конфлікти, пошкоджує меблі, тощо. Наявність обставин, на які позивач посилається, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, зокрема, агресивна поведінка відповідача відносно неї, вживання ним алкогольних напоїв, провокування конфліктів, образи, погрози з його боку, руйнування майна у квартирі, проживання відповідача у спірному жилому приміщенні без будь-яких правових підстав та вселення самоправно, підтверджується показами свідків [PERSON] , [PERSON] , які були допитані у судовому засіданні. Відповідач до суду не прибув та не надав будь-яких належних доказів на підтвердження того, що він вселився і проживає у спірній квартирі за згодою її власника, яка категорично заперечує проти проживання відповідача у належній їй на праві власності квартирі. Сам по собі факт проживання [PERSON] у спірній квартирі, в якій проживає його дружина [PERSON] та донька [PERSON] , які не є власниками житла, а проживають в ній як члени сім`ї власника квартири, не може вважатися достатньою правовою підставою для виникнення у нього права користування спірним житлом, яке належить позивачу на праві приватної власності. Зважаючи на викладене, виходячи з положень статей 383, 391 ЦК України, ч.3 ст.116 ЖК УРСР, суд дійшов висновку, що пред`явлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Ухвалюючи рішення, суд має вирішити питання про розподіл судових витрат. Так, відкриваючи провадження у справі, суд дійшов висновку про відстрочення сплати судового збору позивачем до ухвалення судового рішення у справі. За ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд ухвалює рішення на користь позивача, судовий збір у розмірі 768,40 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі наведеного,

Outcome: approved