Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , 3-я особа Слобідський районний відділ державної міграційної служби у м. Харкові Головного управління ДМС у Харківській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації на підставі положень ст.. 391, 405 ЦК України. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО Мангушевою О.С. від 04 грудня 2007 року. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2017 року наш шлюб був розірваний. Спірна квартира була придбана у період шлюбу та відповідно до засад Сімейного законодавства є спільною власністю подружжя, але між нею та відповідачем був укладений шлюбний договір, згідно якого квартира є її особистою приватною власністю. В спірній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] . З колишнім чоловіком вона жодних особистих відносин не підтримує, в мирному порядку домовитись про виселення не видається за можливе, не сплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню спірної квартири та не приймає участь у спільному побуті, він вважається таким, що втратив право користування цим житлом. Відповідач відкрито конфліктує з нею, виселятися та зніматися з реєстрації не бажає, чинить перешкоди в користування її приватною власністю у зв`язку з чим вона вирішила звернутись за захистом своїх порушених прав до суду. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 липня 2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Суд дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив, що правовідносини між сторонами є цивільно- правовими та врегульовані положеннями ЦК України, Житлового Кодексу України в редакції 2003 р., а також встановлені наступні обставини. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО Мангушевою О.С. від 04 грудня 2007 року (а. с. 7-8). Відповідно до інформації, яку містить відповідь органу реєстрації місця перебування та місця проживання [PERSON] зареєстрований у квартири [ADDRESS] з 26.12.2007 року. (а. с. 18). 16 лютого 2017 року рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а. с. 12). Відповідно до ст.. 9 Житлового кодексу України вказано, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Будь-яке виселення людини, якщо вона добровільно не бажає звільнити житлове приміщення, допускається виключно на підставах передбачених законом та має відбуватися тільки в судовому порядку. Передбачені ст.ст. 9, 156,157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів сім`ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, частин 1, 2 ст. 321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені ст.ст. 156, 157 ЖК. (Такий висновок зроблений Верховним Судом України у справі № 6-24089св06 Щодо виселення колишніх членів сім`ї власника, яким є відповідач [PERSON] , то відповідно до ст.ст. 9, 156, 157 Житлового Кодексу України власне факт припинення сімейних відносин з власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім`ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім`ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до норм ст.. 116 Житлового Кодексу України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу сторони справи на власний розсуд розпоряджаються наданими їм законом правами та обов`язками щодо предмета спору (стаття 13 ЦПК України), а суд на засадах змагальності сторін може лише сприяти застосуванню таких прав та виконанню обов`язків, ураховуючи при цьому принципи справедливості та рівності учасників процесу перед законом та судом. Відповідно до частин першої та другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Вимогами частини першої статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивач та її представник, як на підставу позовних вимог які зазначені в ст.. 116 Житловго Кодексу України, та є вичерпними, не посилався. Під час розгляду справи зазначені обставин не встановлено. Крім того, в порушення цих вимог процесуального закону позивачем [PERSON] та його представником доказів на підтвердження обставин викладених в позовній заяві про те, що відповідач [PERSON] відкрито конфліктує, а також щодо здійснення перешкод відповідачем у проживанні позивача , до суду надано не було. Крім того, свідок [PERSON] який є сином позивача в судовому засіданні пояснив, [PERSON] постійно проживає у спірній квартирі, навіть після розлучення з [PERSON] Мати працює за кордоном, повертається до країни двічі на рік та проживає у спірній квартирі. Будь яких перешкод у здійсненні нею права користування [PERSON] їй не чинить. Щодо ствердження позивачем про сплату більш суми грошей за комунальні послуги слід зазначити наступне. Якщо немає угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування житловим приміщенням плата, за користування житловим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Та обставина, що особа є власником жилого приміщення, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації інших осіб, які там правомірно проживають. Відповідно до ст.. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік , якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Таке право, відповідно до положень ст.156 ЖК України, ст.405 ЦК України члени сім`ї втрачають лише в разі вибуття на інше постійне місце проживання і припинення внаслідок цього сімейних стосунків із власником та у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Посилання позивача на норми визначені ст.. 405 ЦК України, як на підставу позову, суд не приймає до уваги, оскільки позивач в своєму позові вказує, що відповідач проживає у спірній квартирі, про що також підтвердив свідок [PERSON] в судовому засіданні, зазначену обставину визнано учасниками справи в судовому засіданні. Також суд звертає увагу, що спірна квартира [ADDRESS] , придбана сторонами по справі у період шлюбу, а строк позовної давності щодо визначення режиму користування та визнання права власності зазначеної квартири ще не сплинув. Позовні вимоги щодо зняття з реєстрації відповідача, то задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до положень ст.. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб, затверджує відповідно до закону порядок реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування. Частиною 1 ст. 7 вищевказаного Закону передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки позовні вимоги [PERSON] - залишено без задоволення, підстав для стягнення з [PERSON] витрат по сплаті судового збору суд не вбачає, що відповідає положенням ст.. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed