Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-03 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом, в якому просять визнати відповідача [PERSON], 01.06.1964р.н., таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартирою № 88 по вул.Зелена, 130 у м.Львові. В обгрунтування позовних вимог покликаються на те, що вона являється власником квартири [ADDRESS], в якій зареєстрована та постійно проживає спільно із сином [PERSON] Відповідач [PERSON] також зареєстрований у вищевказаній квартирі, проте починаючи з 2000 року у ній не проживає, сімю покинув, добровільно залишив помешкання та забрав усі свої особисті речі, за житлово-комунальні послуги не сплачує, квартирою не цікавиться, до такої не навідується. Більше того, рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 03.02.2016р. шлюб між сторонами було розірвано. Постійна відсутність відповідача у спірній квартирі також підтверджується складеними уповноваженими працівниками ЛКП «Дністер» актами від 09.12.2015р., 18.02.2016р. та 12.05.2016р. Будь-якої домовленості про збереження за відповідачем житлової площі за період його відсутності не існує, а тому вважає, що такий втратив право користування квартирою № 88 по вул.Зелена, 130 у м.Львові, на підставі чого просить винести відповідне судове рішення. Позивач подала до суду заяву в якій позов підтримала в повному обсязі, просить справу розглядати у її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча у відповідності ст.76 ЦПК України належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи (в т.ч. шляхом публікації оголошення у пресі згідно ч.9 ст.74 ЦПК), а тому, згідно ст.ст. 169, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу заочно, у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. У звязку з неявкою сторін та з врахуванням поданої позивачем заяви фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.401, 405 ЦК України, ст.156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до положень п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сімї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст.405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сімї права користування житлом. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS], належить на праві власності позивачу [PERSON], що стверджується реєстраційним посвідченням серії КММ № 038694 від 23.03.2000р., виданим на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 02.03.2000р. за реєстр.№ 653. Як вбачається з виданої ЛКП «Дністер» довідки з місця проживання про склад сімї і прописки № 1936 від 11.05.2016р., в квартирі [ADDRESS] зареєстровані троє осіб: [PERSON], як власник (позивач), [PERSON], як чоловік власниці (відповідач) та їхній спільний син [PERSON] Також встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 03.02.2016р. було розірвано. Проте, згідно наведених позивачем в позові обставин, відповідач, ще до моменту офіційного розірвання їхнього шлюбу, а саме у 2000 році залишив сімю, добровільно покинув житлове приміщення та забрав усі свої особисті речі. Як стверджується актами від від 09.12.2015р., 18.02.2016р. та 12.05.2016р., складеними комісією ЛКП «Дністер» відповідач [PERSON] не проживає в спірній квартирі понад один рік. Право користування чужим майном може бути встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Будь-які правочини, на підставі яких відповідач був би наділений правом на користування спірною квартирою (найм, оренда, тощо) не вчинялись. Передбачених чинним законодавством підстав для збереження за відповідачем спірного жилого приміщення судом не встановлено. Таким чином, суд повно, всебічно та обєктивно оцінивши всі зібрані по справі докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що відповідач, не проживаючи у спірній квартирі понад один рік без поважних причин, втратив право на користування нею з підстав ч.2 ст.405 ЦК України, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Крім того, вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягнення понесені нею витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 грн. та витрати по оплаті оголошення та його публікації в розмірі 100 грн., а загалом 651,20 грн. витрат, що підтверджені відповідними платіжними дорученнями/рахунками. На підставі ст.ст.401, 405 ЦК України та

Outcome: approved