Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

Позивач звернувся із вказаним позовом посилаючись на те, що він з квітня 2006 року є власником Ѕ частини житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] , в якому зареєстровані 7 осіб, в тому числі колишня дружина - [PERSON] (зараз [PERSON] ) та їх діти [PERSON] та [PERSON] . Згідно акту обстеження житлово-побутових умов [PERSON] з дітьми [PERSON] та [PERSON] у вказаному житловому будинку з червня 2014 року не проживають. Шлюб між сторонами згідно рішення Рокитнянського районного суду від 23.12.2012 розірваний. Відповідачка участі в утриманні житлового будинку не приймає, комунальні платежі не сплачує. Просить визнати її та дітей такими, що втратили право на користування житловим приміщенням вказаного житлового будинку та стягнути судові витрати. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що він з відповідачкою та дітьми проживали в житловому будинку в [ADDRESS] . З 2012 року шлюб між ними розірваний, а з червня 2014 року відповідачка забрала всі свої речі і з дітьми більше в будинку не проживає. Участі в оплаті комунальних послуг не приймає. Вважає, що вона втратила право користуватися даним житловим будинком. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що позивач та третя особа - [PERSON] є власниками по Ѕ частин житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] , право власності на який вони отримали згідно договору довічного утримання після смерті матері третьої особи - [PERSON] , в якому зареєстровані 7 осіб, в тому числі колишня дружина - [PERSON] (зараз [PERSON] ) та їх діти [PERSON] та [PERSON] . Шлюб між сторонами згідно рішення Рокитнянського районного суду від 23.12.2012 розірваний. Згідно акту обстеження житлово-побутових умов [PERSON] з дітьми [PERSON] та [PERSON] у вказаному житловому будинку з червня 2014 року не проживають. Тоді ж вона забрала свої та дітей речі, меблі, худобу і більше до будинку не навідувалася. Відповідно до ст.156 ЖК України право користування житловим будинком є необхідність проживання сторони нарівні з власником будинку. Відповідачка в будинку не проживає з 2014 року, ним не користується, участі в утриманні житлового будинку не приймає, комунальні платежі не сплачує. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тому просить визнати відповідачку та дітей такими, що втратили право на користування житловим приміщенням вказаного житлового будинку та стягнути судові витрати. Відповідач [PERSON] суду пояснила. що позов проти неї не визнає в повному обсязі, так як вони хоча і розірвали шлюб, але продовжила з дітьми проживати в даному житловому будинку. Згодом у 2014 році вона частину речей забрала, а продовжила навідуватися до будинку до 2016 року, де ночувала і частина речей зберігалася там же. Відмовилася від житлового будинку, який їй запропонувала купити [PERSON] , так як борги за аліменти перевищували вартість даного будинку, при цьому їй запропонували відмовитися від аліментів, від 1\\4 даного житлового будинку. що було невигідно. Дійсно, вона забрала спільно набуті речі - меблі, холодильник, телевізор, ноутбук, але залишила мопед, так як їй необхідно було десь проживати з дітьми. У неї та нового чоловіка власного житла немає. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що після розірвання шлюбу у 2012 році відповідач проживала у вказаному будинку. після того, як у 2014 році вона забрала частину своїх речей то продовжувалася навідуватися до будинку, інколи там ночувала і остаточно виїхала з будинку навесні 2016 року. Вважає, що відповідач набула право власності на ј частину даного житлового будинку, який набутий позивачем згідно договору довічного утримання під час шлюбу із відповідачкою, яка також приймала участь у догляді особи, з якою укладений договір довічного утримання і тому не може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку. Крім того, Верховний Суд у справі №759/19394/15-ц дійшов висновку щодо неможливості визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, дитина може бути зареєстрованою у житлі іншого з батьків, ніж того, з ким фактично проживає, адже ст.29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією. Третя особа - [PERSON] суду пояснила, що після розірвання шлюбу сина з відповідачкою вона запропонувала останній купити в тому ж селі житловий будинок з усіма зручностями. Відповідачка погодилася, але згодом вона переговорила зі своєю матір`ю і вранці, коли вони чекали в нотаріуса, та не приїхала на зустріч. Не заперечує, щоб діти позивача залишилися зареєстрованими в будинку. В червні 2012 року відповідачка приїхала вантажним автобусом і забрала з будинку всі свої речі та сина речі - ноутбук, посуд, меблі, худобу - свиней і з цього часу в будинок вона не навідувалася. Представники третіх осіб - Ромашківської сільської ради та служби у справах дітей та сім`ї Рокитнянської РДА не заперечують проти визнання судом втрати права користування житловим приміщенням відповідачкою, але дітей необхідно залишити зареєстрованими в будинку, так як діти повинні бути зареєстровані з одним із батьків. В разі зняття з реєстрації матері та дітей, останні будуть без реєстрації. Свідок [PERSON] суду показала, що є рідною сестрою [PERSON] .. Знає, що невістка [PERSON] більше 5 років назад виїхала з будинку, в якому проживала з позивачем в [ADDRESS] і більше туди не навідується.. Та сама забрала речі і виїхала з будинку. Онуки інколи навідувалися до батька та бабусі, але постійно не жили. Зараз їх не пускають. Будинок, в якому проживали позивач та відповідач, знаходиться в аварійному стані, так як там вже кілька років ніхто не живе. [PERSON] та позивач проживають в літній кухні, обладнаній для проживання. Свідок [PERSON] суду показав, що у дворі знаходяться два будинки - старий, де проживало подружжя [PERSON] , та новий - літня кухня, обладнана для проживання, де проживала [PERSON] з матір`ю, а зараз проживає і [PERSON] . В старому будинку ніхто не живе. Заслухавши сторони, їх представників, свідків, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. В судовому засіданні встановлено, що з квітня 2006 року позивач є власником Ѕ частини житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] , в якому зареєстровані 7 осіб, в тому числі колишня дружина - [PERSON] (зараз [PERSON] ) та їх діти [PERSON] та [PERSON] . Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 10.04.2018 [PERSON] з дітьми [PERSON] та [PERSON] у вказаному житловому будинку з червня 2014 року не проживають. Шлюб між сторонами згідно рішення Рокитнянського районного суду від 23.12.2012 розірваний. Відповідачка участі в утриманні житлового будинку не приймає, комунальні платежі не сплачує. У відповідності до ч.1 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічна вимога мається у ч.1 ст. ст.405 ЦК України, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч.2 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. В ч.2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач добровільно, без примусу зібрала свої речі в червні 2014 року, погрузила їх на найнятий автобус і переїхала до своєї матері. При чому забрала всі речі, які належали на праві спільного володіння з позивачем. Також з нею переїхали на нове місце проживання діти - [PERSON] та [PERSON] , які інколи на перших порах навідувалися до бабусі та батька, а потім перестали. Відповідач до будинку більше не приїздила, в ньому не жила і не користувалася. Тому суд не приймає до уваги заперечення відповідача, що вона інколи приїздила після червня 2014 року до 2016 року до позивача, ночувала в нього, так як позивач даний факт заперечує. А якщо це і мало місце, то ночівля не є постійним проживанням та користуванням житловим будинком, а є тимчасовим явищем. Тому суд приходить до висновку про необхідність визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням житлового будинку по [ADDRESS] . В той же час суд важає, що підстав для визнаня малолітніх дітей позивача та відповідача такими, що втратили право на користування житловим приміщенням житлового будинку по [ADDRESS] немає, так діти покинули проживати та користуватися житловим будинком не добровільно, а під примусом матері - відповідача по справі, що є поважною причиною і таким чином не втрачали право на користування житловим приміщенням вказаного житлового будинку, що підтвердила співвласник вказаного будинку - [PERSON] , що вона не заперечує, щоб діти залишалися зареєстрованими в будинку.

Outcome: partial