Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про виселення. Просить виселити [PERSON] з житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. На обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй належить домоволодіння, яке знаходиться за адресою [ADDRESS]. В даному будинку вона проживала разом зі своєю сім»єю: чоловіком та донькою. Після смерті чоловіка у 1997 році вона зустріла [PERSON] і через деякий час він почав проживати з нею в її будинку. Разом вони прожили 10 років, в будинку він не зареєстрований, їхні стосунки офіційно не були зареєстровані, спільних дітей немає. Між нею та відповідачем спільне життя уже давно не складається, порозуміння у мирному співпроживанні вони знайти не можуть, спільне господарство не ведуть. Вона постійно просила відповідача, щоб він звільнив приміщення, але відповідач відмовляється виконувати її прохання і користується будинком без її згоди. Відповідач досі проживає в будинку і стверджує, що вибиратися з будинку не буде, так як має намір жити далі на рівних з нею правах. Його дії фактично перешкоджають їй у користуванні власністю. В судове засідання позивач не з'явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився. Надав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги визнає у повному обсязі. Суд, в межах наданих доказів, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за заявою осіб, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тобто кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею будинку [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 26.10.1978 р. та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25.01.1995 р. Згідно довідки № 76 від 18.11.2013 р. квартального комітету № 1 за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] [INFO] та дочка [PERSON] [INFO] (а.с. 14). [PERSON] з 21.12.1999 р. зареєстрований за адресою [ADDRESS]. Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як вбачається з матеріалів справи, позивач є власником будинку. Виходячи з встановлених обставин та приписів ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, суд дійшов висновку про необхідність захисту прав власника будинку та усунення їй перешкод в користуванні будинком. Відповідач зареєстрований у іншому жилому приміщенні, в спірному будинку його реєстрація відсутня, не є членом сім»ї власника, а відтак не набув права постійного користування спірним житлом. Згідно до положень ст. 98 ЖК є тимчасовим мешканцем, в поєднанні з вимогами ст.ст. 391, 818 ЦК України, зобов'язаний на вимогу власника звільнити жиле приміщення, так як тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. На підставі ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача в доход держави судовий збір в сумі 121,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved