Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до виконкому Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, [PERSON], [PERSON], про визнання недійсними та скасування рішень, яку неодноразово уточнювала (а.с. 4, 29, 55). В обґрунтування своїх вимог зазначає, що згідно договору купівлі-продажу від 23.04.2002 вона придбала у [PERSON] присадибну земельну ділянку площею 0,095 га, розташовану в с. Михайлівка Вільнянського району Запорізької області. Проте у 2013 році їй стало відомо про те, що до укладення договору купівлі-продажу рішеннями виконкому Михайлівської сільської ради № 125 та № 126 від 21.11.2001 у [PERSON] була вилучена частина зазначеної земельної ділянки площею 0,0053 га та передана [PERSON] В подальшому рішенням виконкому Михайлівської сільської ради № 144 від 14.08.2012 земельній ділянці площею 0,0053 га, виділеній [PERSON], присвоєно поштову адресу: [ADDRESS]. Вважає зазначені рішення такими, що прийняті з порушенням порядку вилучення земельних ділянок, встановленому ст.ст. 27, 28 Земельного кодексу України (в редакції Закону від 18.12.1990), який діяв на той час, з порушенням процедури їх прийняття, а саме без затвердження їх на сесії сільської ради, у зв'язку з чим порушено її право на володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, тому й звернулась до суду із зазначеними вимогами. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив суд його задовольнити на тих підставах, що в ньому зазначені. Представник відповідача виконкому Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області в судовому засіданні заперечував проти позову, вважає, що рішення виконкому сільської ради стосовно вилучення спірної земельної ділянки у [PERSON], передачу її [PERSON] та присвоєння поштової адреси є законними і не підлягають скасуванню, оскільки рішення про вилучення земельної ділянки приймалося за заявою її власника [PERSON], яка сама відмовилася від частини своєї земельної ділянки, при цьому були зроблені відповідні зміни у Державному акті на право власності на земельну ділянку. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні також заперечував проти позову, вказавши на відсутність підстав для визнання недійсними та скасування рішень виконкому Михайлівської сільської ради щодо спірної земельної ділянки. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні позов не визнали, зазначивши, що питання законності рішень виконкому Михайлівської сільської ради № 125 від 21.11.2001, № 126 від 21.11.2001 та № 144 від 14.08.2012 вже було предметом судового розгляду у цивільній справі № 314/3026/13-ц за позовом [PERSON] до виконавчого комітету Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, [PERSON] про скасування рішень. Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 24.12.2013 позов [PERSON] було задоволено повністю, скасовані як незаконні рішення виконкому Михайлівської сільради № 125 від 21.11.2001, № 126 від 21.11.2001 та № 144 від 14.08.2012. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 18.03.2014 рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Таким чином, рішенням апеляційного суду Запорізької області від 18.03.2014, яке набрало законної сили, встановлений факт обґрунтованості та відповідності вимогам закону вищевказаних рішень виконкому Михайлівської сільської ради, вказаний факт, на підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України, не підлягає доказуванню. У зв'язку з викладеним, просять суд відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, що за Державним актом на право приватної власності на землю серії І-ЗП № 026495 від 26.04.1997 [PERSON] мала право власності на присадибну ділянку в с. Михайлівка Вільнянського району Запорізької області площею 0,095 га (а.с. 15, 80, 81). 23 квітня 2002 року між відповідачем [PERSON] з однієї сторони та позивачем [PERSON] з іншої укладено договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, згідно з яким остання отримала у власність земельну ділянку площею 0,095 га, розташовану на території с. Михайлівка Вільнянського району Запорізької області (а.с. 84). Разом з цим, суду подана заява [PERSON] від 09.11.2001 (а.с. 7), згідно якої вона добровільно відмовляється від частини зазначеної земельної ділянки площею 0,005 га, яка зайнята під гараж, що належить [PERSON] На підставі цієї заяви виконком Михайлівської сільської ради своїм рішенням № 125 від 21.11.2001 з посиланням на п. 1 ст. 27 Земельного кодексу України вилучив земельну ділянку розміром 0,0053 га із присадибної ділянки [PERSON] (а.с. 8), та наступним рішенням № 126 від 21.11.2001 (а.с. 10) на підставі заяви [PERSON] від 09.11.2001 (а.с. 9) виділив останньому земельну ділянку площею 0,005 га. Рішенням виконкому Михайлівської сільської ради № 144 від 14.08.2012 земельній ділянці площею 0,0053 га для будівництва і обслуговування гаражу, який знаходиться в [ADDRESS] - присвоєно адресу [ADDRESS] (а.с. 11). На момент винесення зазначених рішень № 125 та № 126 від 21.11.2001, законність яких оспорює позивач, діяв Земельний кодекс України (в редакції Закону від 18.12.1990). Рішення № 125 від 21.11.2001 щодо вилучення земельної ділянки винесено із посиланням на п. 1 ст. 27 зазначеного Кодексу. Відповідно до п. 1 ст. 27 Земельного кодексу України (в редакції Закону від 18.12.1990), яка діяла на момент прийняття спірного рішення, право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі добровільної відмови від земельної ділянки. Таким чином, цією статтею встановлювалися підстави припинення права користування земельною ділянкою, тоді як [PERSON], згідно державного акту, була власником земельної ділянки, а підстави припинення права власності у рішенні не зазначені. Отже, підстави вилучення частини земельної ділянки [PERSON] згідно цього рішення є невизначеними та незрозумілими. Якщо враховувати посилання представника відповідача на те, що вилучення частини земельної ділянки мало місце з підстав, встановлених ст. 28 Земельного кодексу України (в редакції Закону від 18.12.1990), то за змістом цієї статті, право колективної та приватної власності на земельну ділянку чи її частину припинялося, зокрема, у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) відчуження (продажу) земельної ділянки Раді народних депутатів; 3) викупу земельної ділянки для державних або громадських потреб. Припинення права власності на земельну ділянку у випадках, передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті, провадиться за рішенням відповідної Ради народних депутатів. Передбачаючи добровільну відмову як підставу для припинення права власності на частину земельної ділянки, діюче на той час законодавство не встановлювало порядок здійснення та наслідки такої відмови, і не передбачало перехід права власності на ділянку сільській раді або сільській територіальній громаді, або поновлення цього права за попереднім власником. Крім того, у своїй заяві [PERSON] зазначала про добровільну відмову від земельної ділянки, тоді як у рішенні № 125 від 21.11.2001 йдеться мова про її вилучення. За змістом ст. 28 Земельного кодексу України (в редакції Закону від 18.12.1990), «вилучення» земельної ділянки не передбачалася як підстава припинення права приватної власності на неї, згідно п. 3 цієї ж статті, був можливий лише оплатний викуп такої земельної ділянки для державних або громадських потреб. Також, як вбачається з тексту заяви [PERSON], поданої 09 листопада 2001 року до Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, остання відмовилась від 0,005 га належної їй присадибної земельної ділянки, в той же час за рішенням виконкому сільської ради № 125 від 21.11.2001 вилучено 0,0053 га. На якій підставі у [PERSON] було вилучено 0,0003 га земельної ділянки, матеріали справи жодних документів не містять, з цього приводу жодних пояснень не надано і представником сільської ради. Таким чином, на думку суду, виконкомом Михайлівської сільської ради порушено передбачений законом порядок вилучення земельної ділянки. Крім того, за вимогами ст. 29 Земельного кодексу України (в редакції Закону від 18.12.1990) припинення права власності на землю або права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови власника землі або землекористувача провадиться за його заявою на підставі рішення відповідної Ради народних депутатів. Згідно ч. 2, ч. 3 ст. 3 Земельного кодексу України (в редакції Закону від 18.12.1990), розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які у межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх; повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування. Рішенням сесії Михайлівської сільської ради, оформленим протоколом від 28.10.1993, у порядку ч. 3 ст. 3 Земельного кодексу України (в редакції Закону від 18.12.1990) виконкому Михайлівської сільської ради були надані повноваження розглядати питання про передачу земельних ділянок у власність або надання у користування (а.с. 88-90). Разом з тим, зі змісту вказаного рішення не вбачається, що виконкому сільської ради надані повноваження розглядати питання щодо вилучення земельних ділянок або припинення права власності на землю. Таким чином, суд приходить до висновку, що рішення щодо вилучення у [PERSON] 0,0053 га земельної ділянки прийняте неповноважним органом з порушенням порядку припинення права власності на землю, встановленого ст.ст. 28, 29 Земельного кодексу України (в редакції Закону від 18.12.1990). При таких обставинах, вилучену у [PERSON] частину земельної ділянки передано [PERSON] з порушенням вимог Земельного кодексу України (в редакції Закону від 18.12.1990). Крім того, з рішення виконкому Михайлівської сільської ради № 126 від 21.11.2001 вбачається, що [PERSON] виділено земельну ділянку площею 0,005 га, тоді як доля 0,0003 га земельної ділянки, вилученої у [PERSON], жодним чином не вирішена, матеріали справи з цього приводу документів не містять, сторонами доказів не надано. Не відповідає вимогам закону і рішення № 144 від 14.08.2012 про присвоєння земельній ділянці поштової адреси, оскільки воно прийнято за заявою особи, яка не є власником цієї земельної ділянки. Про це свідчить, окрім вищевказаного, також той факт, що вказаним рішенням присвоєно поштову адресу земельній ділянці, наданій [PERSON], площею 0,0053 га, тоді як за рішенням № 126 від 21.11.2001 останньому передано земельну ділянку у меншому розмірі - 0,005 га. Таким чином, прийнявши рішення про вилучення частини земельної ділянки у [PERSON], передачу її [PERSON] та присвоєння поштової адреси, виконком Михайлівської сільської ради порушив право власності на земельну ділянку [PERSON], що суперечить вимогам частини 4 статті 41 Конституції України, в якій закріплено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Доводи представників відповідачів про те, що права позивача не були порушені, оскільки вона не була стороною спірних правовідносин, суд вважає неналежними. Так, за договором купівлі-продажу від 23.04.2002 [PERSON] придбала земельну ділянку у власність, а отже, до неї перейшли всі права, пов'язані із захистом права власності на цю земельну ділянку, які раніше належали [PERSON] Також приймається до уваги, що хоча у одному з екземплярів Державного акту на право приватної власності на землю, що видавалися на ім'я [PERSON], є відмітка про вилучення частини її земельної ділянки (а.с. 81 оборот), однак фактично ніяких змін до правовстановлюючих документів внесено не було, при укладенні договору з позивачем [PERSON] виступала як власник земельної ділянки площею 0,095 га, що підтверджується в тому числі довідкою Михайлівської сільської ради, яка є невід'ємною частиною договору купівлі-продажу земельної ділянки (а.с. 59-60), що свідчить про те, що вона у повному обсязі продовжувала здійснювати права власника відносно своєї земельної ділянки, незважаючи на подану раніше заяву про відмову від її частини. Також у зв'язку із цими обставинами суд вважає, що позивач не пропустила строк позовної давності, оскільки про існування рішень виконкому вона дізналася лише у 2013 році, і раніше реальної можливості дізнатися про них вона не мала. Вважає безпідставним суд і посилання представників відповідачів як на приюдиційний факт на рішення апеляційного суду від 18 березня 2014 року, яким ніби-то встановлений факт обґрунтованості та відповідності вимогам вищевказаних рішень виконкому Михайлівської сільської ради. Так, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Пленумом Верховного Суду України в п. 7 Постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що оскільки обставини, встановленні судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Таким чином, оскільки в справі, що розглядається на теперішній час судом першої інстанції, крім позивача [PERSON], відповідачів виконкому Михайлівської сільської ради та [PERSON] приймає участь і інша особа - [PERSON], про необхідність залучення якої до участі у справі в якості співвідповідача зазначено у вищевказаному рішенні апеляційного суду від 18 березня 2014 року, факт обґрунтованості та відповідності вимогам закону рішень виконкому № 125 від 21.11.2001, № 126 від 21.11.2001 та № 144 від 14.08.2012 підлягав доказуванню на загальних підставах. На підставі ст. 19 Конституції України органи місцевого самоврядування повинні діяти в межах, в спосіб та на підставі законів та Конституції України. Відповідно до ст.ст. 43, 44 Земельного кодексу України (в редакції Закону від 18.12.1990), чинних на момент прийняття спірних рішень № 125 та № 126 від 21.11.2001, права власників земельних ділянок та землекористувачів охороняються законом; порушені права власників земельних ділянок та землекористувачів підлягають поновленню, що здійснюється судом. За положеннями ч. 1 ст. 155 ЗК України (в редакції Закону від 25.10.2001), чинної на момент винесення спірного рішення № 144 від 14.08.2012), у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. У зв'язку з наведеним, суд вважає, що вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в частині визнання недійсними рішень виконкому Михайлівської сільської ради № 125 від 21.11.2001, № 126 від 21.11.2001 та № 144 від 14.08.2012, оскільки обраний спосіб захисту порушених прав відповідає вимогам ст. 16 ЦК України. При цьому, у своєму позові остання додатково ставить питання про скасування вищевказаних рішень виконкому сільської ради, однак, на думку суду, захист порушених прав власника на землю здійснюється заінтересованою особою шляхом звернення до суду з вимогою визнання недійсним відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування. На підставі викладеного,

Outcome: partial