Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом в якому просить поновити [PERSON] , [INFO] в батьківських правах відносно неповнолітнього [PERSON] . Свою заяву обґрунтовує тим, що з моменту позбавлення останньої батьківських прав остання змінила своє ставлення та материнства та просить суд задовольнити позовні вимоги. У судове засідання сторони не з`явились, надали заяви про слухання справи за їх відсутності, відповідачі визнали позовні вимоги, представник третьої особи підтримав позовні вимоги. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2011 року [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно сина [PERSON] [INFO] , встановлено опіку над малолітнім [PERSON] та призначено опікуном дитини його прадідуся [PERSON] [INFO] . 27.09.2018 року рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова по справі №638/9812/18 звільнено [PERSON] від повноважень опікуна неповнолітнього [PERSON] , призначено [PERSON] піклувальником неповнолітнього онука [PERSON] . Згідно довідки ФО- П [PERSON] позивач працює на посаді продавця продовольчих товарів та характеризується як доброзичлива та комунікабельна людина. За відомостями КНП ХОР «Обласний наркологічний диспансер» [PERSON] виписана з відділення у задовільному стані по закінченню обстеження. Згідно висновку ЛКК №240 КНП «Міський психо-неврологічного диспансеру №3» на момент огляду психотичних розладів не виявлено. Згідно висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради комісія з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради вважає за доцільне поновити позивача в батьківських правах. Станом на сьогоднішній день [PERSON] не виповнилось 18 років та мати спілкується з своєю дитиною. В них постійні тісні сімейні зв`язки, останні постійно бачились. 11 грудня 2015 року позивач уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] . Внаслідок чого, позивач змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] . Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (ч. 10 ст.7 Сімейного Кодексу України. Частина 1 статті 151 СК України визначає, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до положень частин 1-3 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до частин 1, 4, 6 ст.169 СК України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Рішення суду про поновлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Згідно Декларації прав дитини, що була проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові та моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, встановлено, що Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Слід також відмітити наступне рішення Європейського суду з прав людини від 16.07.2015 по справі «Мамчур проти України» (Заява № 10383/09), де зазначено, що відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 Сімейного кодексу України від 2002 року, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (пункти 2 і 3 статті 5 Сімейного кодексу України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини (п. 52 рішення). У відповідних положеннях Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини 1989 року, що 27 вересня 1991 року набула чинності для України, зазначено: в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ст.. 3 Закону). Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Пунктами 19, 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» визначено, що особам, позбавленим батьківських прав, надано право звернутися до суду з позовом про їх поновлення. Розглядаючи такі справи, суди зобов`язані перевіряти, наскільки змінилися поведінка особи та обставини, що були підставою для позбавлення її батьківських прав. При вирішенні питання про поновлення батьківських прав одного з батьків суд бере до уваги думку другого з них та інших осіб, із якими проживає дитина, враховує її інтереси, а також думку дитини, якщо вона її може висловити. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття або була усиновлена, й усиновлення не скасоване чи не визнане недійсним. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України). Виходячи з вищенаведеного, враховуючи, що обставини, які були підставою для позбавлення позивача батьківських прав суттєво змінилися, позивач здатний та має бажання виконувати свої обов`язки по вихованню та утриманню дитини, дитина не була усиновлена, беручи до уваги висновок органу опіки та піклування, суд вважає, за можливим позовні вимоги задовольнити. На підставі викладеного та

Outcome: approved