Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про виселення та розірвання договору найму, посилаючись на те, що спірне житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS], належало [PERSON] на праві приватної власності. 29.10.2015 року [PERSON] померла. Позивач, як єдиний спадкоємець, успадкувала зазначену квартиру. Після оформлення спадщини зясувалось, що в квартирі зареєстрований та проживає відповідач [PERSON] на підставі укладеного між ним та [PERSON] договору найму. Добровільно звільнити приміщення відповідач відмовляється. Його проживання в квартирі, що належить позивачеві на праві власності перешкоджає вільному володінню та розпорядженню майном, яке є її особистою власністю. Враховуючи те, що право власності на квартиру перейшло до позивача, відповідач фактично втратив право на проживання в спірній квартирі. 02.06.2016 року він був знятий з реєстрації за заявою позивача. Проте відповідач не бажає виселитись зі спірної квартири добровільно, більш того навіть не впускає її в помешкання. З наведених підстав просила суд задовольнити уточнений позов, виселити [PERSON] зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення, розірвати договір найму від 01.03.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 2-3, 42-44). Позивач, будучи належним чином повідомленою про час і місце судового розгляду, в судове засідання не зявилась, подала до суду заяву, відповідно до якої вона підтримує заявлені позовні вимоги та просить розглянути справу у її відсутність. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце судового розгляду неодноразово повідомлений належним чином, що підтверджується долученими до матеріалів справи розписками та копіями поштових повідомлень, в звязку з чим суд вважає можливим розглянути справу без його участі на підставі наявних доказів. Враховуючи, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення. Суд, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, проаналізувавши надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд встановив, що відповідач [PERSON] вселився у спірне житлове приміщення на підставі договору найму № 19 від 01.03.2013 року, укладеного між ним та попереднім власником квартири - [PERSON], що підтверджується копією відповідного договору (а.с. 9). Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Ст. 158 ЖК України визначено, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Вимоги до форми договору найму житла визначені і в ст. 811 ЦК України. [PERSON] померла 29.10.2015 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 10). 24.05.2016 року єдиним спадкоємцем після померлої [PERSON] позивачем [PERSON] отримано свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме: на квартиру [ADDRESS] (а.с. 7-8). За таких обставин договір найму, що був укладений між попереднім власником [PERSON] та відповідачем [PERSON] фактично припинив свою дію. Єдиним власником спірної квартири є [PERSON], що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.05.2016 року (а.с. 12). Ст. 155 ЖК України визначено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Також судом встановлено, що відповідач [PERSON], який з 26.03.2013 року був зареєстрований в спірній квартирі як квартирант, 02.06.2016 року він знятий з реєстрації за заявою власника [PERSON] (а.с. 11). В той же час в добровільному порядку відповідач не звільняє займане жиле приміщення, наполягаючи на дійсності договору найму. Крім того, суд враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-158цс14, про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 169 ЖК України у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Аналогічні вимоги містить і ст. 826 ЦК України. За таких обставин за відсутності укладеного між [PERSON], як власником житлового будинку та [PERSON], як наймачем житлового приміщення, договору найму житла, наявності заперечення власника житла проти продовження строку дії укладеного з попереднім власником договору найму та проти подальшого проживання [PERSON], а також небажання відповідача виселитись в добровільному порядку, він підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення, а договір найму житлового приміщення № 19 від 01.03.2013 року, укладений між ним та попереднім власником спірної квартири [PERSON] розірванню. У звязку з цим суд вважає позовні вимоги законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. В звязку із задоволенням позову суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати зі сплати судового збору за подання позову до суду в загальному розмірі 1102 гривень 40 коп. (а.с. 1, 40). На підставі викладеного, ст.ст. 383, 391, 825 ЦК України, ст.ст. 150, 155, 158, 169 ЖК України,

Outcome: approved