Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] із вимогою: визнати договір дарування квартири № 20 по вул. Зерновій в б. № 6/5 у м. Харкові, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 541 недійсним; визнати [PERSON] такою, що втратила право користування вищезазначеною квартирою та зобовязати її знятись з реєстраційного обліку. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали заявлений позов та пояснили, що що до лютого 2013 року Позивачка разом з донькою [PERSON] та своїм онуком [PERSON] була зареєстрована за адресою: [INFO], б. 42, кв. 2. У серпні 2007 року Позивач знаходилась на лікуванні у Харківській клінічній лікарні № 7 з діагнозом гіпертонічний криз. 18 серпня 2007 року в квартирі позивачки за адресою: м. Харків, вул. Сидоренківська, б. 42, кв. 2. внаслідок короткого замикання відбулась пожежа, в результаті якої було пошкоджено 37/100 помешкання гр. [PERSON] Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2008 року у справі № 22-ц-2917/2008 було накладено арешт на 63/100 часток житлового будинку з надвірними прибудовами, розташованого по вул. Сидоренківській, 42 у м. Харкові, що належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованому Харківською товарною біржею. В подальшому, позивач, за порадою адвоката [PERSON] та [PERSON], усвідомлюючи факт того, що справа була програна, а грошей для відшкодування заподіяної шкоди у неї не було, а також побоюючись того, що у неї можуть відібрати належні їй квартири, що знаходяться за адресами: м. Харків, проспект. [PERSON], б. 1/6, кв. 47 та м. Харків, вул. Зернова, б. 6/5, кв. 20 та їй не буде де жити, під впливом вади волі та під тиском тяжких для себе обставин, 24 квітня 2010 року уклала Договір дарування квартири № 20 в будинку № 6/5, що знаходиться за адресою: м. Харків,. вул. Зернова на користь [PERSON], залишивши за собою право вільного доступу до подарованої квартири та довічного мешкання в цій квартирі та Договір дарування двокімнатної квартири за адресою: м. Харків, проспект Героїв Сталінграду, б. 1/6, кв. 47 від 13 квітня 2010 року. До моменту і на момент укладання вищезазначених Договорів дарування, [PERSON] та [PERSON] обіцяли позивачу в подальшому допомагати матеріально, та доглядати за нею, оскільки позивач на момент укладення договорів дарування тяжко хворіла, однак після укладення вищезазначених договорів дарування, відповідачі не піклувались та не цікавились позивачем. Крім того, позивач зазначає, що [PERSON] не було скоєно жодних дій щодо фактичного прийняття дарунку, а також не здійснено жодних дій щодо управління належним йому майном, а саме не оформлено документи щодо зміни квартиронаймача, не сплачуються комунальні послуги, не виконується поточний ремонт помешкання тощо. Також позивач стверджує, що п. 6 Договору дарування від 24 квітня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] встановлює для Обдарованого [PERSON] обовязок немайнового характеру, а саме надання Дарувальнику (позивачу) право довічного проживання у квартирі за адресою: м. Харків, вул. Зернова, б. 6/5, кв. 20. Також позивачка зазначила, що з моменту реєстрації за адресою: вул. Зернова, б. 6/5, кв. 20 [PERSON] за цією адресою не проживає, а проживає в іншому місці за адресою: м. Харків, проспект Героїв Сталінграда, б. 1/6, кв. 47. Комунальні служби, що надають послуги [PERSON] та Позивачу як особам, що зареєстровані за вищезазначеною адресою, в своїх розрахунках (квитанціях) вказують кількість мешканців дві особи та нараховують по своїм тарифам відповідні розміри грошових коштів, які позивач повинна сплатити таким службам за надані послуги, як основний квартиронаймач. До суду з позовом про стягнення понесених витрат по утриманню квартири позивачка до відповідачів не зверталася. У звязку із підвищенням вартості комунальних послуг та скрутним матеріальним становищем, позивач не бажає в подальшому оплачувати комунальні платежі за [PERSON], оскільки вона не проживає в квартирі. Оскільки [PERSON] у спірній квартирі не проживає більше шести місяців та не оплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, а також не несе інших витрат по утриманню квартири та не приймає участь у спільному побуті, позивач вважає її такою, що втратила право користування квартирою за адресою: вул. Зернова, б. 6/5, кв. 20. Представники відповідачів в судовому засіданні позов не визнали та зазначили, що вважають позовні вимоги [PERSON] незаконними та необґрунтованими, пояснюючи, що правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Метою укладення договору дарування квартир [PERSON] було уникнення відповідальності за завдану матеріальну та моральну шкоду, спричиненої пожежею. Посилаючись на практику Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, представники відповідачів зазначали, що наявність боргових зобовязань дарувальника на час укладення договору дарування, а також ухилення дарувальника від відповідальності не може вважатись тяжкою обставиною у розумінні положень ч. 1 ст. 233, 717 ЦК України. Даючи пояснення з приводу наявності в договорі дарування п. 6, відповідно до якого у Позивача залишається право вільного доступу до подарованої квартири та право довічного мешкання в цій квартирі, представник відповідача зазначив, що воно не суперечить положенню ст. 717 ЦК України, адже у разі виконання [PERSON] цього пункту договору Позивач не отримує зустрічного задоволення чогось нового, а залишає те, що їй належало, тобто право довічного мешкання в цій квартирі. Крім того, представником відповідача було зазначено про те, для виникнення у [PERSON]А права власності на квартиру за адресою: м. Харків, вул. Зернова, б. 6/5, кв. 20. чинне законодавство не передбачає жодних додаткових дій з його боку, окрім прийняття дарунка. Даючи пояснення з приводу того, що [PERSON] є такою, що втратила право користування квартирою за адресою: м. Харків, вул. Зернова, б. 6/5, кв. 20, представник відповідача зазначив, що відповідно до положень цивільного законодавства України, з вимогою про визнання особи такою, що втратила право користування житлом може звернутись лише власник цього житла, яким позивач по справі не є. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представників відповідачів, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 717, ч. 2 ст. 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Відповідно до розяснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно ст.ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. В п. 23 вищезгаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України встановлено, що Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Отже, доказуванню підлягає наявність невідповідності внутрішньої волі учасника правочину його волевиявленню, тяжкої обставини, вкрай невигідних умов при укладанні [PERSON] договору дарування квартири від 24 квітня 2010 року та невідповідності п. 6 Договору дарування ст. 717 ЦК України. Свої посилання з приводу того, що договір дарування було укладено всупереч його волі позивач обґрунтовує тим, що після постановлення ухвали Червонозаводським районним судом м. Харкова, якою було накладено арешт на 63/100 часток житлового будинку з надвірними прибудовами, розташованого по вул. Сидоренківській, 42 у м. Харкові, що належить [PERSON], побоюючись того, що стягнення за рішенням суду може бути звернено на інше майно позивача, вона, порадившись з адвокатами, вирішила подарувати дві квартири своєму онуку. Проте, судом не може визнано вадою волі намагання позивача уникнути відповідальності за рішенням суду, адже вона свідомо укладала договір дарування квартири з метою уникнути в подальшому звернення стягнення на квартири. Крім того, в судовому засіданні позивач зазначила, що не мала наміру дарувати квартири, проте, була змушена це зробити внаслідок тяжкої хвороби інсульту, який мав місце після укладення договору - у грудні 2010 року. Таким чином, судом встановлено, що тяжка хвороба інсульт не може бути визнана тяжкою обставиною, адже укладення договору дарування передувало в часі захворюванню позивачки. Що стосується факту наявності вкрай невигідних умов для позивачки за договором дарування ані позивач, ані її представник не змогли пояснити суду в чому саме полягали невигідні умови. Крім того, в судовому засіданні позивач зазначила, що відповідачі її дуже рідко відвідують та не допомагають, у звязку із чим вона неодноразово протягом 2010-2015 рр. зверталась до [PERSON] з вимогою про повернення квартири. Окремо, позивач зазначила, що, якби відповідачі їй допомагали, вона б не звернулась до суду із вимогою про визнання договору дарування недійсним. Таким чином, судом встановлено, що справжньою підставою для звернення до суду із позовом про визнання договору дарування недійсним є відсутність будь-якої допомоги позивачу з боку відповідачів. Проте, відсутність будь-якої допомоги позивачу з боку відповідачів не є підставою для визнання договору дарування недійсним. З приводу невідповідності п. 6 Договору дарування ст. 717 ЦК України, судом встановлено, що із договору дарування квартири від 24 квітня 2010 року, укладеного між [PERSON] та її неповнолітнім онуком [PERSON], який діє за згодою батьків вбачається, що він підписаний власноруч дарувальником та обдарованим, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 541. Зі змісту пункту 5 зазначеного договору вбачається, що вимоги законодавства щодо змісту цього договору їм нотаріусом розяснено у повному обсязі та що вчинення цього правочину не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.При цьому сторони стверджують, що цей договір не носить характеру мнимої чи удаваної угоди.Крім того, дарувальник свідчить,що дарування здійснюється нею без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Таким чином, перед посвідченням договору дарування, приватним нотаріусом [PERSON] розяснювалась природа та зміст правочину, після чого вона, усвідомлюючи безоплатний перехід до неповнолітнього онука права власності на квартиру, просила посвідчити договір дарування. Згідно абзацу 2 п. 6 Договору дарування від 24.04.2010 дарувальник залишає за собою право вільного доступу до подарованої квартири та може довічно мешкати в цій квартирі особисто, а Обдарований за згодою батьків погоджується на це. Внесення до Договору дарування п. 6 підтверджує ту обставину, що Позивач уважно читала договір, та маючи мету внести до нього відповідний пункт, скористалась своїм правом, та тільки після внесення істотних для неї умов, підписала договір дарування квартири на користь [PERSON] Отже, внесення п. 6 до договору дарування повністю відповідає вимогам ст. 717 ЦК України та не встановлює обовязку обдарованого вчинити на користь дарувальника дію майнового або немайнового характеру, адже у разі виконання [PERSON] цього пункту договору Позивач не отримує нового права, а залишає за собою те право, що їй належало, тобто право мешкання в цій квартирі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що зі слів позивача їй відомо, що [PERSON] уклала договір дарування та подарувала квартиру своєму онуку, але онук не допомагає [PERSON], а донька взагалі в квартирі не мешкає. З приводу наміру позивача укласти інший договір, аніж договір дарування, свідку невідомо. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що зі слів позивача йому відомо про те, що укладення договору дарування квартири не було добровільним, що це їй запропонував адвокат. З приводу наміру позивача укласти інший договір, аніж договір дарування, свідку невідомо. Таким чином, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що договір дарування квартири було укладено [PERSON] внаслідок вади волі, тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах. Не підтвердили це й допитані в судовому засіданні свідки, так як вони не були присутніми під час укладення договору дарування, а відомості про намір позивача їм відомо лише з її слів. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позивач не довів у суді, що договір дарування квартири вчинено нею внаслідок вади волі, тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах, внаслідок чого у задоволенні позову про визнання договору дарування недійсним належить відмовити. Що стосується визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З наведеного положення вбачається, що звернутись до суду з вимогою про визнання особи такою, що втратила користування житлом може лише власник цього житла. Судом встановлено, що 24 квітня 2010 року, уклавши договір дарування квартири Позивач передала своєму онуку [PERSON] у власність безоплатно двокімнатну квартиру № 20 в будинку № 6/5, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Зернова. Таким чином, власником квартири № 20 в будинку № 6/5, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Зернова є [PERSON] Позивач не є особою, яка має право звернутись до суду з вимогою про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, тому у задоволенні цієї вимоги слід відмовити. Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місяця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що позивач не є особою, яка має право звернутись до суду з вимогою про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, вона й не є особою, яка може звертатись до суду із вимогою про зняття цієї особи з реєстраційного обліку. Таким чином, суд вважає, що у задоволенні позову в частині зобов'язання [PERSON] знятись з обліку з квартири № 20 по вул. Зерновій в будинку № 6/5 у м. Харкові необхідно відмовити за безпідставністю. Крім того, підставою для зняття особи з реєстраційного обліку є наявність рішення суду, яке набрало законної сили про позбавлення права користування житловим приміщенням. Тобто, наявність рішення суду, яке набрало законної сили про визнання особи такою, що втратила право користування житлом автоматично тягне за собою зняття особи з реєстраційного обліку.

Outcome: dismissed