Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

позивач звернувся із позовом до відповідача, третьої особи про визнання права власності на ? частину квартири [ADDRESS], як половину частки спільного майна подружжя, а саме ? частини квартири [ADDRESS], що придбане [PERSON] за час перебування із ним у фактичних шлюбних відносинах. Крім цього третя особа [PERSON] заявив позов, який ухвалою суду від 12.02.2015 року обєднаний в одне провадження з первісним позовом, про визнання недійсним заповіту від 10.04.2012 року, складеного [PERSON], та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] у спадковому реєстрі за №52669605. Позовні вимоги мотивує тим, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON], яка померла 04.06.2013 року. Згідно заповіту [PERSON] заповіла належне їй майно 1/2 частку у квартирі [ADDRESS] [PERSON] Разом з тим, вказана 1/2 частка у квартирі [ADDRESS], яка придбана [PERSON] є спільною сумісною власністю позивача та [PERSON], оскільки після розірвання шлюбу такі фактично проживали разом, шлюб розірвано лише задля уникнення проходження військової служби в збройних силах сином подружжя [PERSON], в період з 17.03.1987 по 04.06.2013 позивач та [PERSON] постійно разом проживали, вели спільне господарство та спільний побут, мали спільний сімейний бюджет, не перебували в шлюбі з іншими. Внаслідок невизнання права власності позивача на 1/2 частину квартири [ADDRESS], зі сторони спадкоємця [PERSON] позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав. [PERSON] особа [PERSON] мотивує позов тим, що є сином [PERSON], яка померла 04.06.2013 року, після смерті якої відкріпилась спадщина. Після звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, ним було встановлено, що [PERSON] заповіла належне їй майно, а саме 1/2 частину квартири [ADDRESS] [PERSON], що вказаний заповіт не відповідав волі померлої. За час свого життя, [PERSON] важко хворіла, скаржилась на сильні головні болі, неодноразово зверталась за медичною допомогою. Похилий вік, наявність клінічних діагнозів повязаних з нормальним функціонуванням головного мозку, лікування сильнодіючими обезболюючими препаратами впливали на можливість [PERSON] в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та можливість керувати ними, а тому заповіт від 10.04.2013 року є таким, що посвідчений за відсутності вільного волевиявлення заповідача. Оскільки його права як спадкоємця порушені, змушений звернутись до суду. В судовому засіданні 02.04.2015 року представник позивача первісний позов підтримав в повному обсязі, дав пояснення аналогічні наведеним в позовній заяві. Додатково пояснив, що відповідач є внуком померлої [PERSON] Зазначає, що шлюб між позивачем та померлою було розірвано з формальних причин, у звязку із можливості призову сина на службу у Афганістан. Разом з тим, вони продовжували жити разом, вести спірне господарство. Окрім цього, після погіршення стану здоровя, позивач допомагав у лікуванні, стежив за її здоровям, вона, як його дружина щорічно лікувалася у лікарні по місцю його праці. Таким чином, вважає, що вказана частка квартири є спільним майном, оскільки придбана за спільні кошти. Також підтримав позов третьої особи. В судовому засіданні 02.04.2015 року представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив в повному обсязі. Зазначив, що сторони спільно не проживали, позивачем не доведено вказані обставини, зокрема і не доведено факт купівлі квартири за спільні кошти. Також, розірвання шлюбу відбулась в судовому порядку у звязку із подачею померлою позову. Єдиним доказом позивача є лікування померлої у лікарні Львівської залізниці. Просить в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] проти позову заперечив. Разом з тим, пояснив, що в 90 роках його бабця [PERSON] проживала із позивачем та сином у квартирі по вул. Хвильового у м. Львові. Після продажу вказаної квартири, він бачив позивача у новій квартирі, проте на яких правах сказати не може. Зазначає, що між позивачем та померлою [PERSON] постійно виникали конфлікти, а тому і було розірвано шлюб. Проте бабця не могла заставити позивача піти з спірної квартири. У звязку із віком ствердити про обставини проживання не міг. Представники третьої особи [PERSON] позов довірителя підтримали в повному обсязі, дали пояснення аналогічні наведеним в позовній заяві, просять позов задоволити. Також представник [PERSON] пояснив, що померла [PERSON] на обліку з приводу психічних відхилень не перебувала, разом з тим позиція підтверджується доданими до позову виписками з медичних карток. Представник третьої особи [PERSON] додав, що в 2011 році при огляді у лікарні Львівської залізниці у лікаря виникли підозри з приводу психічного стану, після чого було здійснено направлення її до лікаря психіатра. Окрім цього, з медичних документів вбачається, що з 2008 року стан померлої погіршувався, хвороби загострювались, що випливало на головний мозок. Просять позов задоволити. Також підтримав первинний позов. Заслухавши пояснення сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено що позивач [PERSON] та [PERSON] 15.10.1971 року уклали шлюбі. Як вбачається із свідоцтва про народження у шлюбі в сімї народився син [PERSON] [INFO]. (а.с.18 том 1) З свідоцтва про розірвання шлюбу вбачається, що 17.03.1987 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с.17 том 1) Судом встановлено, що позивач проживав після розірвання шлюбу із померлою [PERSON] та їх сином по вул. Хвильового, 33/90 у м. Львові, що сторонами визнано. Як вбачається із довідки від 11.06.2014 року (а.с.15), позивач [PERSON] дійсно був знятий з реєстрації 13.10.1986 року за вказаною адресою. Як вбачається із копії договору купівлі-продажу (а.с.6), [PERSON], [PERSON] купив в рівних частках квартиру №10 в будинку №6 на вул. Смольського у м. Львові. Суд приходить до переконання, що факт перебування [PERSON] та позивача у фактичних шлюбних відносинах з 17.03.1987 по 04.06.2013 року дійсно підтверджується доводами та поданими доказами. Зокрема судом встановлено, що позивач працював у Львівському міжрегіональному вищому професійному училищі залізничного транспорту. Також як вбачається із долучених листів (а.с.8-13) адміністрацією неодноразово протягом декількох років надсилались листи з проханням прийняти на лікування дружину позивача [PERSON] Як вбачається із матеріалів справи, померла [PERSON] дійсно перебувала на лікуванні в лікарні Львівської залізниці (а.с.105-122). Як вбачається із переписки із подругою Норою (а.с.201-231 том 1), позивач не повідомляла останню про погіршення стосунків чи припинення таких взагалі, близькі подруги у листах до [PERSON] завжди цікавилися здоровям її рідних сина та чоловікові. Також, як вбачається із копії довідки з місця проживання про склад сімї та прописки (а.с.14) у вказаній квартирі зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON] Позивач зареєстрований у вказаній квартирі з 05.06.2007 року. Як вбачається із свідоцтва про смерть (а.с.16 том 1), [PERSON] померла 04.06.2013 року, про що здійснено актовий запис №369. Також, факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сімєю підтверджується поясненнями свідків, допитаних в судовому засіданні. Так свідок [PERSON], [PERSON] які була сусідами померлої пояснили, що позивач та померла жили разом та були однією сімєю. Окрім цього свідок [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] також підтвердили факт проживання останніх в одній квартирі сімєю. Допитаний як свідок [PERSON] суду показав, що дійсно був розлучений із [PERSON] Проте розлучення відбулось для того, щоб сина [PERSON] не призвали до армії, оскільки мати останнього [PERSON] була інвалідом 2 групи, а тому її син не підлягав би призову. Окрім цього зазначив, що дружина постійно хворіла, він помагав їй, влаштовував на лікування в лікарню львівської залізниці. Також, остання тяжко рухалась перед смертю і не могла сама себе обслуговувати, а тому позивач помагав. Працював на трьох роботах, також він продав будинок та квартиру, всі кошти витрачав на сімю, лікування [PERSON] та куплену квартиру. Допитаний як свідок [PERSON] суду показав, що з народження проживав з батьками сімєю. Після розлучення батько дальше жив з ними, вони двічі переїжджали, проте батько весь час був з ними. Батько віддав гроші матері і та вже скеровувала на те що потрібно купити чи заплатити. Дійсно, між ними виникали сварки, проте продовжували жити разом. Після того, як у батька виявили рак мати переживала за нього. Таким чином, суд вважає доведеним факт перебування [PERSON] та [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах. Відповідно до положень ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до положень ч.1 ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 СК України. Оскільки судом встановлено, що квартиру було придбано 25.11.2005 року, з врахуванням встановлення факту перебування померлої та [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах, суд приходить до переконання про підставіть позовних вимог про визнання за позивачем права власності на ? частину спірної квартири. При цьому доводи відповідача про те, що спірна квартира придбана за кошти [PERSON] та її сина [PERSON], які отримані від продажу іншої квартири, яка перебувала у їх власності не приймаються до уваги, оскільки сам [PERSON] ствердив, що вартість квартири, яку він придбав із мамою була вища, ніж зазначена у договорі і батько також давав кошти на її придбання. Крім цього, жодних доказів того, що спірна квартира придбана саме за кошти, які вилучені від продажу іншої квартири суду не надано. Відповідач не був стороною договору і прирівнювання вартості проданої та купленої квартири, як доказ того, що спірна квартира була придбана за вказані кошти є припущенням. За загальним правилом ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідачем не заявлено позов про визнання спірного майна виключно особистим майном померлої, а отже виходячи із положень ст.60 СК України суд вважає, що частка,яка належала [PERSON] у спірній квартирі є подружнім майном і відповідачу належить її половина - ? частина квартири. Необґрунтованими є доводи відповідача та його представника про те, що позивач не подав заяву про встановлення факту проживання однією сімєю із [PERSON], а тому його позов є безпідставним, оскільки судом встановлено, що через наявний спір подана заява в порядку окремого провадження про встановлення факту проживання однією сімєю залишена судом без розгляду. Тому позивач правомірно доводить факт проживання однією сімєю з [PERSON] в позовному провадженню і просить визнати з цих підстав право власності на частку квартири, як частину спільного майна подружжя. В частині позову третьої особи суд приходить до наступного. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] склала заповіт (а.с.77-78), відповідно до якого заповіла належну їй ? частину квартири [ADDRESS] онукові [PERSON] Як вбачається із свідоцтва про смерть (а.с.16), [PERSON] померла 04.06.2013 року, про що здійснено актовий запис №369. Мотивуючи підставність позовних вимог, третя особа посилається на те, що померла [PERSON] з 1997 року тяжко хворіла, що в кінцевому результату вплинуло на її психічний стан. На монет складення заповіту, волевиявлення заповідача не відповідало її внутрішній волі. Окрім цього, зазначає, що померла не могла в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Так, дійсно, відповідно до положень ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. У відповідності до роз'яснень викладених в п.16 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Як вбачається із висновку судово-психіатричного експерта №583 (а.с.90-95), [PERSON] на момент складання заповіту 10.04.2012 року виявляла ознаки Органічного ураження головного мозку поєднаного ґенезу з психоорганічним синдромом. За своїм психічним станом на момент складання заповіту усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Відповідно до правих висновків Верховного Суду України викладених у постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 р. у справі N 6-9цс12, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі та йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ст. 225 ЦК може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Так дійсно, з наданих суду прояснень свідків вбачається, що протягом останніх років, зокрема після смерті доньки, між позивачем та померлою [PERSON] неодноразово виникали конфлікти на побутовому грунті. Разом з тим, суд вважає, що вказані обставини не можуть свідчити про наявність в [PERSON] психічного розладу, який би унеможливлював усвідомлення останньою значення своїх дій та (або) неможливість керувати ними. Також, на думку суду, третьою особою не наведено жодних доказів в частині мотивів про те, що волевиявлення заповідача не відповідало її внутрішній волі, жодних підтверджень вчинення психологічного чи фізичного тиску на померлу суду не надано. Враховуючи наведене вище, суд не може вважати доведеним той факт, що оспорюваний заповіт складено проти волі [PERSON] внаслідок застосування до неї психічного тиску, та складення заповіту у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, тому позовні вимоги третьої особи задоволенню не підлягають. При цьому, задовольняючи позов [PERSON], у відповідності до\~ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачені та документально підтверджені судові витрати в розмірі 243,6 грн.

Outcome: approved