Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 31 серпня 2001 року вони з відповідачем уклали шлюб. На теперішній час подружжя проживає окремо, спільного господарства не ведуть, але шлюб між ними ще не розірвано. Від шлюбу мають доньку - [PERSON], [INFO]. За період шлюбу з відповідачем було спільно набуте майно, що складається з: 1/3 частки нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS]. Вказана частка нерухомого майна придбана позивачем на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення. Частка відповідача є незначною 1/6 частина, до того ж вказане нежитлове приміщення є перукарнею, в якій відповідач, як фізична особа-підприємець, здійснює свою діяльність, приміщення не є окремо розташованим, вбудоване в перший поверх житлового будинку, має загальну площу 42,1 кв. м. Виходячи з вищевикладеного, відповідачу фактично належить 7,02 кв. м., виділити їх в натурі неможливо, тому що вказане майно є неподільною річчю, у відповідності до ч. 2 ст. 183 ЦК України - неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення, так як предметом спору є нежитлове приміщення, вбудоване в перший поверх 5-ти поверхового житлового будинку, то поділити його без втрати призначення неможливо. До того ж припинення на частку у цьому майні не завдасть істотної шкоди ні самому відповідачу, ні членам його сім'ї. У зв'язку з цим, позивач просить суд: визначити частки у спільному сумісному майні, яке придбане у шлюбі - 1/3 частки нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS], та встановити їх по 1/6 частки за кожним; припинити право відповідача [PERSON] на частку, яка складає 1/6 частку нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS], та стягнути з позивача на користь відповідача грошову компенсацію у сумі 49560,00 грн; визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частку нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS], загальною площею 42,1 кв.м. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, без фіксації технічними засобами, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання також не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, без фіксації технічними засобами, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Враховуючи викладене, суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Вивчивши матеріали цивільної справи суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача з урахуванням наступного. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. У пункті 24 постанови № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд приймає визнання відповідачем позову, оскільки це не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Судом встановлено, що 31 серпня 2001 року між сторонами укладено шлюб (а.с. 7). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], [PERSON], та [PERSON] 13.11.2014 року придбано нежитлове приміщення що розташоване за адресою: [ADDRESS], кожна по 1/3 частці, на підставі договору купівлі-продажу (а.с. 9-10). Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця [PERSON], р.н.о.к.п.п. [NUMBER] є фізичною особою - підприємцем (а.с.11). Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію від 13.11.2014 року, [PERSON] на підставі приватної спільної часткової власності належить 1/3 частка нежитлового приміщення, що розташовано за адресою: [ADDRESS](а.с. 12). Таким чином, зазначена вище квартира та рахунок набуто за час шлюбу. Як вбачається зі звіту про незалежну оцінку, ринкова вартість приміщення, розташованого на першому поверсі 5-ти поверхового житлового будинку, загальною площею 42,1 кв.м., станом на 30.09.2016 року становить: 299760,00 грн., в тому числі вартість 1/3 частки становить: 99920,00 грн., в тому числі вартість 1/6 частки становить: 49960,00 грн. (а.с.13). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Частиною 2 ст. 183 ЦК України визначено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно з ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, придбане подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Згідно положень п. 25 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється з урахуванням положення, встановленого ч. 2 ст. 372 ЦК щодо рівності часток кожного із співвласників у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] проти позовних вимог не заперечує, та згоден на отримання грошової компенсації. Як вбачається з матеріалів справи позивачем [PERSON] сплачено 49560, 00 грн. (відповідно до звіту про оцінку майна), на депозитний рахунок суду (а.с.3). Таким чином, суд вважає, що позов позивачки про поділ спільного майна подружжя є обґрунтованим, тому задовольняє його. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved