Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

Позивач звернулась в суд з наведеним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що в 1995-1996 роках була отруєна парами ртуті на робочому місці в аптечному пункті, що по вул. Вовчинецька, 172 у м. Івано-Франківську. З того часу постійно хворіє, та становить небезпеку для оточуючих. Керівництво аптеки приховало факт отруєння, не повідомило позивача та не надало їй необхідної допомоги. Усі пенсійні виплати позивача витрачаються тільки на ліки, однак коштів не вистачає. З цих підстав просила суд стягнути з відповідача в її користь 3\~000\~000 грн. матеріальної шкоди, завданої ушкодженням здоровя та 3\~000\~000 грн. моральної шкоди. Відповідач позов не визнав та 30 липня 2018 року подав відзив із якого вбачається, що за час роботи на посаді фармацевта аптеки № 8 та завідувача аптечного пункту № 1 позивач не зверталась із скаргами на стан здоровя. Відомостей про отруєння [PERSON] парами ртуті на робочому місці, у відповідача не має. Протягом трудової діяльності позивач щорічно проходила періодичний медичний огляд, за результатами яких лікарями закладів охорони здоровя не було виявлено погіршення стану її здоровя чи наявність професійного захворювання. За відсутності взаємозвязку теперішнього стану здоровя позивача, її вікових захворювань, з її минулою трудовою діяльністю у «Фармації», відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову. 10 жовтня 2018 року справу передано судді Бабій О.М. Ухвалою від 14 грудня 2018 року заяву [PERSON] про зміну предмета позову, а саме уточнюючу позовну заяву від 10 грудня 2018 року та позовну заяву № 3 від 10 грудня 2018 року повернуто позивачу. Ухвалою від 09 квітня 2019 року відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про призначення судово-медичної експертизи. Ухвалою від 09 квітня 2019 року заяву [PERSON] про збільшення позовних вимог, а саме заяву про внесення змін у предмет позову від 19 березня 2019 року залишено без розгляду. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення позивача, зясувавши думку представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні й суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України. [PERSON] з 04 травня 1992 року по 19 квітня 1999 року працювала на посаді фармацевта в ОВО «Фармація», найменування якого змінено на ВАТ «Фармація», що підтверджується копією трудової книжки позивача. 28 березня 2003 року ВАТ «Фармація» перереєстровано у ДП «Фармація» ТзОВ «Іва-Фарм», що підтверджується довідкою даного підприємства № 1023 від 26 жовтня 2017 року. Відповідно до ст. 173 КЗпП шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. За змістом ст. 11 ЗУ «Про охорону праці» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власник зобов'язаний відшкодувати працівникові шкоду, заподіяну йому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, у повному розмірі втраченого заробітку відповідно до законодавства, а також сплатити потерпілому (членам сім'ї та утриманцям померлого) одноразову допомогу. При цьому пенсії та інші доходи, одержувані працівником, не враховуються. Згідно п. п. 1 п. 1 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (яка була чинною на період виникнення спірних правовідносин) власник підприємства, установи і організації (надалі - підприємство) або уповноважений ним орган (надалі - власник) несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків (надалі - ушкодження здоров'я), а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці. Власник звільняється від відшкодування шкоди, якщо доведе, що шкода заподіяна не з його вини, а умови праці не є причиною моральної шкоди. Підпункт 2 п. 1 зазначених правил передбачав, що доказом вини власника можуть бути: акт про нещасний випадок на виробництві або акт про професійне захворювання; висновок службових осіб (органів), які здійснюють контроль і нагляд за охороною праці та дотриманням законодавства про працю, або профспілкового органу щодо причин ушкодження здоров'я; медичний висновок про професійне захворювання; вирок або рішення суду, постанова прокурора, висновок органів дізнання або попереднього слідства; рішення про притягнення винних осіб до адміністративної або дисциплінарної відповідальності; рішення органів соціального страхування про відшкодування власником витрат на допомогу працівникові в разі тимчасової непрацездатності у зв'язку з ушкодженням здоров'я; показання свідків та інші докази. На даний час гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у звязку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоровя встановлені ЗУ «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування». За змістом\~ч.\~2\~ст.\~15\~ЗУ «Про\~загальнообовязкове державне\~соціальне страхування»\~ роботодавець\~зобовязаний надавати та оплачувати застрахованим особам у разі настання страхового випадку відповідний вид матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг згідно із цим Законом. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Підставою для відшкодування матеріальної та моральної шкоди позивач зазначає обставину її отруєння парами ртуті у 1995-1996 роках на робочому місці за час її трудової діяльності у відповідача. Однак жодних доказів які б підтверджували обставину завдання шкоди здоров'ю позивача парами ртуті за час її трудової діяльності в ОВО «Фармація» чи ВАТ «Фармація» суду не надано. На підтвердження позовних вимог позивач надала суду виписки із медичної карти стаціонарного хворого, виписні епікризи, виписки з історії хвороби та іншу медичну документацію про стан свого здоров'я. Однак жоден з цих документів не містить інформацію про наявність причинного зв'язку хвороб позивача із отруєнням ртуттю за час її трудової діяльності у відповідача. Також матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту отруєння позивача ртуттю у 1995 1996 роках. Зокрема такими доказами могли бути: акт про нещасний випадок на виробництві або акт про професійне захворювання; висновок службових осіб (органів), які здійснюють контроль і нагляд за охороною праці та дотриманням законодавства про працю, або профспілкового органу щодо причин ушкодження здоров'я; медичний висновок про професійне захворювання, довідка МСЕК про втрату працездатності, тощо. За змістом ст. 237-1 КзПП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав В ході розгляду справи судом не встановлено порушення роботодавцем законних прав позивача [PERSON], тому вимога про відшкодування моральної шкоди не містить правових підстав для її задоволення. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позов [PERSON] є безпідставним та задоволенню не підлягає. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 23, 1166, ЦК України, ст. ст. 173, 237-1 КзПП, ст. 11 ЗУ «Про охорону праці»,

Outcome: dismissed