Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання їхнього неповнолітнього сина щомісячно в розмірі 3 000,00 гривень, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку, починаючи з 13.09.2019 року та до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на даний час шлюб між нею та відповідачем розірвано. Від шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Син постійно проживає з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач, у свою чергу, надавав кошти на утримання сина в розмірі щомісячно, однак, з 23.06.2019 року, перестав приймати участь у вихованні сина та по теперішній час не надає йому належної матеріальної допомоги. Позивач не в змозі в необхідній мірі забезпечити потреби дитини. Позивач подала заяву про розгляд справи за її відсутності, згідно якої позов підтримала та просив задовольнити. Відповідач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, згідно якої позов визнає. Суд постановив проводити розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 25.11.2010 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Судом встановлено, що [PERSON] , який народився [INFO] , є сином [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження № [NUMBER] , виданого міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції /а.с.7/. Неповнолітній [PERSON] проживає разом із матір`ю, що стверджується копією довідки з місця проживання ЛКП «Княже місто». Дохід позивача не може забезпечити належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (ч.1 ст.184 СК України). Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Суд вважає, що обов`язок нести витрати на дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним. Проживання відповідача окремо, не звільняє його від виконання цього обов`язку. Батьки мають всебічно сприяти розвитку дитини. Забезпечення умов для такого розвитку та догляду за дитиною пов`язане з належним наданням матеріальної допомоги, що має бути достатньою. Беручи до уваги вищенаведені обставини, а також те, що відповідач позов визнав, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, а тому слід стягнути з [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання їхнього неповнолітнього сина до досягнення ним повноліття. З урахуванням положень ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved