Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 01 жовтня 2001 року між [PERSON], як дарувальником, та [PERSON], як обдарованим, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори Сукачовим М.О., зареєстрованого в реєстрі за № 2-78. Повернути сторони в первісне положення. Визнати за [PERSON] право власності на на спірну квартиру. В обґрунтування позову зазначає, що вона, [PERSON], з 14.05.1986р., разом зі своїм чоловіком [PERSON], придбали двох кімнатну кооперативну квартиру [ADDRESS]. На підставі довідки ЖЕК № 10 по обслуговуванню будинків ЖБК Московського району м.Харкова від 25.12.1995р., зареєстрованого в ДКП Харківського міського бюро технічної інвентаризації 25.01.1996р. за № 58226, приватизували спірну квартиру і з цього часу були удвох зареєстровані. [INFO] чоловік позивача помер. Позивач тяжко переживала смерть свого чоловіка, загострились усі її хвороби: стенокардія ІІ-ІІІ ступеню,гіпертонія ІІ ст., хронічний холецистит, камені у почках і т.і. 01 жовтня 2001 року, син привіз позивача до Одинадцятої харківської державної нотаріальної контори, де вона підписала документ. Зміст цього документу та наслідки його укладення, нотаріус не пояснив, син завірив, що квартира перейде у його власність тільки після її смерті, документи залишились у сина і сам договір позивач не читала,нотаріус документ не проголошувала. [INFO] син [PERSON] помер. Спадкоємцями першої черги, після смерті [PERSON] є [PERSON]- його дружина, [PERSON] - його син, [PERSON] - його донька, та позивач [PERSON] - його мати. Позивач звернулася до нотаріальної контори, с заявою про прийняття спадщини після сина і там дізналася від сім'ї сина - відповідачів по справі, що спадкове майно померлого сина складається з квартири, яку позивач віддарила йому ще 01.10.2001р. Відповідачі по справі прийняли спадщину після [PERSON], шляхом подачі заяв до нотаріальної контори. [PERSON], заявила, щоб позивач звільнила спірну квартиру, бо вона має намір її продати. Домовитися у добровільному порядку переоформити спірну квартиру на ім'я позивача відповідачі не погодились. Спірна квартира є єдиним житлом, іншого місця для проживання позивач не має. При підписанні договору дарування, позивач вважала, що підписує заповіт. Під час підписання договору, вона помилялася, щодо природи правочину, прав та обов'язку сторін, тому, що вона є пенсіонеркою, людиною похилого віку, малозабезпеченою. Позивач була упевнена, що квартира перейде у власність сина тільки після її смерті. Вчиняючи правочин, помилялась, щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки після укладення такого правочину фактично залишилася без житла. До 20013 року, вважала себе власником спірної квартири, постійно проживала у ній і була у ній зареєстрована, сплачувала квартплату та комунальні послуги, робила поточні ремонти. З часу укладення договору дарування, син не ніс витрат утримання спірної квартири і фактично квартиру в дар не прийняв, у володіння і користування спірною квартирою не вступив, у квартиру не вселився, його не було зареєстровано. Відповідно до Довідки виданої Комунальною установою охорони здоров'я Міська поліклініка № 6 від 05.06.2013року, [PERSON] з 1988 року перебуває на обліку з приводу хронічного холециститу, хронічної астми, хронічної ішемічної хвороби серця, гіпертонічна хвороба ІІІ ступеня, у зв'язку із чим потребує постійної сторонньої допомоги і маже увесь цей час знаходиться на лікуванні у медичних закладах, або лікується вдома. Довідкою № 211 від 05.04.2013року з ОЖК «Контакт» у спірній квартирі зареєстрована лише позивач, син ніколи не був зареєстрований у спірній квартирі. На час укладення договору дарування позивач досягла похилого віку, була пенсіонером за віком, дуже хворою людиною та не могла сприймати суттєві умови договору та його наслідки. При укладанні спірного договору між позивачем та [PERSON], наміру дарувати свою квартиру будь кому позивач ніколи не мала, бажала лише скласти заповіт на користь сина. Після укладення спірного договору постійно проживала у квартирі та утримувала її. Про те, що подарувала спірну квартиру дізналася тільки після смерті сина у 2013році. У зв'язку з чим звернулась до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали в повному обсязі, просили задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти позову, зазначили, що позивач завжди проживала та на теперішній час мешкає в спірній квартирі, дійсно бабуся тяжко хворіла, однак могла розуміти свої дії, просили в задоволенні позову відмовити, надали суду письмові заперечення (а.с. 120-124). Зазначили, що вважають висновки експертизи неповними, однак ніяких клопотань не заявляли. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у суді зазначили, що ніколи не наполягали про виїзд бабусі з спірної квартири, бажають в подальшому спілкуватися з нею, але на теперішній час позивач відмовляється з ними спілкуватися. Представник третьої особи - Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, прохав справу розглядати за його відсутність, додатково зазначив, що договір дарування був посвідчений державним нотаріусом Філатовою В.В. від 01.10.2001 року за р.№3-592, яка на даний час вже не працює в державній нотаріальній конторі, державним нотаріусом. Також зазначає, що спірний договір був посвідчений у відповідності до діючого законодавства України (а.с. 41). Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника 3-ї особи, який не заявляє самостійних вимог у відповідності до ч. 3 ст. 36 ЦПК України. Суд заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи при цьому з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та підтверджується наявними у матеріалах справи документами, що 01.10.2001 року державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори Філатовою В.В. посвідчено договір дарування, яким [PERSON] (даритель) подарувала, а [PERSON] (обдарований) прийняв в дар квартиру [ADDRESS], вказаний договір зареєстровано в реєстрі за № 3-592 (а.с. 39). Квартира [ADDRESS] належить на підставі довідки ЖЕК № 10 по обслуговуванню будинків ЖБК Московського району м.Харкова від 25.12.1995р., зареєстрованого в КП Харківського міського бюро технічної інвентаризації 25.01.1996р. за № 58226 [PERSON] (а.с. 39). [INFO] помер син позивача - [PERSON] (а.с. 27,29). Згідно довідки № 211 від 05.04.2013 року, виданої «Контакт», довідки « 212 від 05.04.2013 року [PERSON], 1935 року народження зареєстрована та мешкає одна за адресою: [ADDRESS] з 14.05.1986 року та по теперішній час, також в даній квартирі був зареєстрований та мешкав чоловік позивача [PERSON], 1936 року народження, 05.09.2000 року знятий з реєстрації у зв'язку зі смертю (а.с. 24, 25). Згідно свідоцтва про одруження відповідач [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с. 48) У відповідності до ч. 2 ст. 258, ст. 728 ЦК України для розірвання договору дарування встановлюється спеціальна позовна давність в один рік. За ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася про порушення свого права. Позивачка пояснила, що про її порушене право вона дізналася після смерті сина у 2013 році, коли подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті сина, 20.09.2013 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, тому суд вважає, що [PERSON] не пропустила строк позовної давності. Статтею 3 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає справа , свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій сторона (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Форма договору дарування передбачена ст. 719 ЦК України, а саме договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Позивачка посилається на те, що вона вчинила угоду дарування під впливом помилки. Згідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. В силу ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а також якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], пояснили, що позивач [PERSON] при розмові розповідала, що після смерті свого чоловіка склала заповіт на ім'я свого сина. В спірній квартирі мешкає одна. Комунальні послуги сплачувала позивач зі своєї пенсії самостійно. В 2011 році син позивача пропонував продати спірну квартиру, однак [PERSON] відмовилась. Допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON] зазначили, що від сім'ї відповідачів [PERSON] дізналися в 2006 році, що позивач зробила договір дарування квартири на сина. Згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи №39-КЕ/2014/пп від 28.03.2014 року, проведеної ХОБСМЕ ДОЗ ХОДА, виходячи із наданої медичної документації, у гр-ки [PERSON], 1935 р.н. мають місце: ішемічна хвороба серця, стенокардія напруження III функціональний клас, гіпертонічна хвороба II ступеня з кризами 2-го порядку, атеросклеротичний кардіосклероз, НК(недостатність кровообігу) II А, церебральний атеросклероз, вторинна дисциркуляторна енцефалопатія (ДЕП) II стадії з кардіо-церебральним синдромом, жовчно-кам'яна хвороба, хронічний калькульозний холецистит, сечокам'яна хвороба, хронічний пієлонефрит, зріла катаракта обох очей, вертеброгенний остеохондроз. Судячи із записів в амбулаторній карті, [PERSON] з 1986 страждала на ішемічну хворобу серця, а вже з 1997 року були зафіксовані гіпертонічна хвороба, стенокардія напруження та недостатність кровообігу. З 2000 року перебіг гіпертонічної хвороби мав кризову течею та було зафіксовано наявність вторинної дисциркуляторної енцефалопатії II стадії з кардіоцеребральним синдромом. Перебіг цих захворювань супроводжувався наряду з клінічною симптоматикою і відповідними скаргами на головні болі, шум у вухах і голові, головокружіння, хиткість при ході, дратівливість, безсоння, неспокій, тривогу, загальну слабкість та інше. За даними спеціальної літератури, дисциркуляторна енцефалопатія - це синдром хронічного прогресуючого ураження головного мозку судинної етіології, який розвивається в результаті хронічної недостатності кровопостачання головного мозку або повторних гострих порушень мозкового кровообігу і проявляється неврологічними, нейропсихологічними і психічними порушеннями з поступовим прогресуванням і поглибленням клінічних проявів. Дисциркуляторна енцефалопатія II стадії (стадія субкомпенсації) характеризується формуванням чітких клінічних синдромів, що істотно знижують функціональні можливості хворого: клінічно явних когнітивних порушень, що пов'язані з дисфункцією лобових доль і виражаються в зниженні пам'яті, уповільненні психічних процесів, порушенні уваги, мислення, здатності планувати і контролювати свої дії; виражених вестибуло-мозочкових розладів, псевдобульбарного синдрому, постуральної нестійкості і порушення ходи, апатії, емоційної лабільності, депресії, підвищеної дратівливість і разгальмованості. На цій стадії страждає професійна і соціальна адаптація хворого, значно знижується його працездатність, але він зберігає здатність обслуговувати себе. Ця стадія відповідає II - III групі інвалідності. У даному випадку виходячи з записів невропатолога за 2000-2001 роки можна відмітити наявність у хворої [PERSON] дисциркуляторної енцефалопатії П стадії з лікворно-гіпертензіонним, вестибуло-атактичним та вираженим астено-невротичним синдромами. Розвиток дисциркуляторной енцефалопатії у гр-ки [PERSON] є наслідком прогресування вираженої судинної патології у вигляді гіпертонічної хвороби і атеросклерозу церебральних судин. Необхідно зауважити, що тривалість судинної патології у [PERSON] напевно перевищувала дату вперше зафіксованих діагнозів у 1986, 1997, 2000 роках. Розвиток і перебіг таких захворювань починається поступово з легкої клінічної симптоматики і тільки починаючих формування пато-морфологічних змін у головному мозку, органах кровообігу і судинах. При цьому найчастіше хворі не завжди звертаються за медичною допомогою і проходять необхідне обстеження і лікування. Тобто раніше ніж у [PERSON] було зафіксовано дисциркуляторну енцефалопатію II стадії, гіпертонічну хворобу II стадії і інші захворювання, їм повинні були передувати дисциркуляторна енцефалопатія і гіпертонічна хвороба І стадії, що свідчить про їх хронічний тривалий перебіг і поступове прогресування. У наданій медичній документації відсутні дані про патологічні порушення пам'яті та свідомості [PERSON] на день укладення договору дарування 01 жовтня 2001 року. Але враховуючи той факт, що у [PERSON] має місце хронічна тяжка судинна патологія не можна виключити у неї наявності у цей період часу стану або порушень, котрі могли б перешкоджати діям читання, ознайомлення з текстом, розуміння змісту, адекватності реагування на те що відбувається (підписання договору), можливості розуміння наслідків своїх дій (з урахуванням вираженої тяжкої соматичної патології що супроводжується когнітивними та неврологічними порушеннями) (а.с. 95-103). Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта природи правочину, прав та обов'язків сторін, предмету або інших суттєвих умов угоди, які вплинули на волевиявлення, при відсутності яких можна вважати, що угода не була б укладена. Згідно до ст. 229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. (ст. 216 ЦК України). У відповідності до п. 19 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Позивачка суду довела, що на момент укладення договору дарування помилялася, вважаючи, що укладається договір її довічного утримання. Основними ознаками угоди, вчиненої під впливом помилки є невідповідність волі і волевиявлення, тобто за умов, що перешкоджають вільному формуванню волі сторони, яка вчинила цю угоду. Помилка це спотворене уявлення особи про обставини, що дійсно мають місце. Як встановлено судом при розгляді даного спору, помилці [PERSON] сприяла відсутність належної обачності, її похилий вік, стан здоров'я, неможливість сприйняття усіх умов угоди, переоцінка її досвіду при укладенні угоди. Відповідно до ст.ст. 60, 61 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Також, суд задовольняє вимоги [PERSON] про застосування наслідків недійсності правочину шляхом визнання за нею право власності на спірну квартиру, що відповідає вимогам ч.2 ст. 216 ЦК України, згідно якої у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Судові витрати суд розподіляє на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved