Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаними позовом посилаючись на ту обставину що її батьками [PERSON] та [PERSON] належав на праві власності жилий будинок з господарськими та надвірними спорудами розташований за адресою [ADDRESS]. За договором купівлі-продажу від 18 листопада 1978 року власником вказаного будинку була [PERSON] , однак відповідно до положень ст. ст.22,28 КпШТ України вказаний будинок належав батьками на праві спільної сумісної власності в рівних частках. [INFO] помер [PERSON] Спадкоємцями першої черги були [PERSON], позивач та відповідачі. В лютому 1999 року відповідачі подали до нотаріальної контори заяву в якій повідомили , що спадщину після померлого батька вони своєчасно не прийняли і не будіть звертись до суду з позовом про продовження терміну прийняття спадщини. А вона та [PERSON] фактично прийняли спадщину після смерті [PERSON] в порядку визначеному ст. 549 ЦК УРСР і [PERSON] стало належать ? частки , а їй відповідно ? частка. В травні 2011 року їй стало відомо про те що [PERSON] спочатку в 2002 року подарувала 40/100 частин домоволодіння [PERSON] , а потім в 2007 році подарувала йому ще 7/100 частин та подарувала 53/100 частини [PERSON]. Так як вказані договори дарування порушують її право власності , і складені в супереч положенням ст.4 Закону України «Про власність» , ст. 317 ЦК України і 113 ЦК УРСР , оскільки вона не давала згоди на відчуження просила суд визнати їх не дійсними на підставі ст. 48 ЦК УРСР , ст. 203,215 ЦК України як такі що не відповідають вимогам закону. Оскільки ,відповідно до положень ст. 1268 ЦК України позивач вважає що прийняла спадщину після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , і її частка в спадковому майні становить ? частину , просила суд, з посиланням на ст. 392 ЦК України визнати за нею право власності на ? частину жилого будинку розташованого за адресою [ADDRESS]. Позивач та її представник за договором [PERSON] в судовому засіданні підтримали позов і просили суд задовольнити його посилаючись на обставини викладені в ньому. Відповідач [PERSON] , його представники за довіреністю [PERSON] та за договором [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали і просила суд відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю посилаюсь на обставини викладені в письмовому запереченні поданому суду в порядку вимог п.5 ч.5 ст. 122 ЦПК України, а також просили суд застосувати ч.4 ст. 267 ЦК України і відмовити в задоволенні позову у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Відповідач [PERSON] та його представник за договором [PERSON] в судовому засіданні позов визнали і не заперечували проти його задоволення за обставин на які посилався позивач. Вислухавши сторони , свідків , дослідивши матеріали цивільної справи № 2114/2525/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини визнання права власності на спадкове майно та визнання договорів дарування недійсними , провадження за яким відповідно до ухвали суду від 26 червня 2012 року було залишено без розгляду в порядку п.1 ч.1 ст. 207 ЦПК України , а також дослідивши матеріали даної цивільної справи суд встановив , що спірний житловий будинок розташований за адресою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 18 листопада 1978 року належав [PERSON] , яка з 29 серпня 1954 року , згідно до свідоцтва про укладення шлюбу виданого Міським бюро ЗАГС м. Сталінобада від 15 вересня 2011 року, перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Батьками [PERSON] , відповідно до свідоцтва про народження, виданого повторно 04 грудня 1999 року зазначено [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до штампу в паспорті [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 29 серпня 1981 року , і згідно до реєстраційного штампу вона зареєстрована в [ADDRESS] з 02 вересня 1988 року по теперішній час . Вказана квартира , як слідує зі свідоцтва про право власності від 01 червня 1994 року за № 14196ш, виданого Фондом комунального майна м. Херсона належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] За свідоцтвом про смерть , виданим Міським ВРАГС м. Херсона 01 червня 1998 року [PERSON] помер [INFO]. 16 лютого 1999 року [PERSON] подала до Білозерської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] з зазначенням про те що , крім неї спадкоємцями є [PERSON] та [PERSON] . Інших спадкоємців не має. В своє чергу [PERSON] та [PERSON] того ж числа подали до цієї нотаріальної контори заяву про те що вони своєчасно не прийняли спадщину після померлого [PERSON] який проживав за адресою [ADDRESS] і звертатись з позовом про продовження терміну на прийняття спадщини не будуть . За свідоцтвом про право на спадщину за законом , виданим 16 лютого 1999 року , спадщину після смерті [PERSON] на частину домобудівлі розташованої за адресою [ADDRESS] прийняла [PERSON] яка проживала за адресою [ADDRESS]. За договором дарування від 29 жовтня 2002 року [PERSON] подарувала [PERSON] 40/100 частин житлового будинку [ADDRESS], а відповідно до договору дарування від 07 травня 2007 року вона подарувала йому ще 7/100 части цього житлового будинку. А за іншим договором дарування від 07 травня 2007 року вона подарувала 53/100 частини цього ж житлового будинку [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про смерть , виданого Міським ВДРАЦС Головного Управління юстиції у Херсонській області від 21 березня 2013 року [PERSON] померла [INFO]. Відповідно до повідомлення Третьої Херсонської нотаріальної контори від 29 серпня 2013 року після смерті [PERSON] спадщину за заповітом , за заявою від 19 липня 2013 року прийняла [PERSON] , однак свідоцтво про право власності не видавалось. За змістом ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець визнається таким що прийняв спадщину , як у разі подання ним у шестимісячний строк відповідної заяви до державної нотаріальної контори , так і в разі фактичного його вступу в управління або володіння спадковим майном , тобто вчинення відповідних дій , у тому числі одержання до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини певних речей зі спадкового майна. Крім того якщо виникнення права на спадкування залежить від доведеності певних фактів особа повинна звернутись до суду з відповідною заявою ( позовної заявою ) , в тому числі про встановлення факту прийняття спадщини в порядку визначеному ст. 549 ЦК УРСР . Частина 1 ст. 60 ЦПК України передбачає що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень , крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України , а ч.2 ст. 58 ЦПК України передбачає що обставини справи , які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування , а так як позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того що факт прийняття нею спадщини після смерті [PERSON] вже встановлено відповідним рішенням суду, а свідчення свідків відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України є не допустимими доказами , суд вважає що позовні вимоги заявлені позивачем про визнання за нею права власності на ? частину жилого будинку розташованого за адресою [ADDRESS] є необґрунтованими і такими що не підлягають задоволенню за обставин на які позивач посилається в їх обґрунтування. Вирішуючи питання в частині позовних вимог щодо визнання не дійсними договорів дарування укладених між [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] суд вважає що , позовні вимоги в цій частині є також не обґрунтованими і такими що не підлягають задоволенню , оскільки позивач не надала суду належних та допустимих доказів того що вказані договори порушують її права чи інтереси і що вказані правочини , та як того вимагають положення ст. 48 ЦК УРСР та ч.2 ст. 203 ЦК України суперечать ЦК України чи іншим актам цивільного законодавства . Крім того , з урахуванням положень ст. 257 ЦК України , якою визначено загальний строк позовної давності який встановлюється тривалістю три роки, позивач не надала суду належних та допустимих доказів того що вона не пропустила строк позовної давності. Оскільки як встановлено судом, з показів свідка [PERSON] , позивачу було відомо в 2002 році про укладення 29 жовтня 2002 року договору дарування 40/100 частин спірного житлового будинку [PERSON] [PERSON]. А в період 2006 року [PERSON] відокремив приналежну йому частину жилого будинку , шляхом облаштування окремого виходу , та систем забезпечення будинку , куди всилилась його донька [PERSON] де проживає до теперішнього часу та сплачує за його користування окремо від частини яка належить [PERSON] проти чого не заперечувала позивач в судовому засіданні. Доводи позивача про те що вона вважала що [PERSON] в період часту з 2006 року до 2011 року користується жилими приміщеннями в спірному будинку тимчасово , судом визнаються не переконливими і такими що не співвідносяться з обставинами встановленими судом .

Outcome: dismissed