Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначила, що між позивачкою і відповідачем [PERSON] було укладено шлюб 09 листопада 1975 року. Рішенням суду від 21.09.1992 року шлюб було розірваною. 13 березня 1996 року було здійснено актовий запис № 71 про розірвання шлюбу. 25.09.1992 року позивачка [PERSON] купила у Житлово-комунального відділу комбінату «Криворіжсталь» двокімнатну квартиру за адресою : [ADDRESS] за ціною 4088 крб.70 коп. Квартира була придбана позивачкою у період шлюбу і, враховуючи діюче на той час законодавство, вважається ,що придбана позивачкою квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Вказаний статус майна (спільна сумісна власність) перешкоджає позивачці самостійно розпоряджатись майном. Враховуючи те, що позивачка [PERSON] добросовісно заволоділа усією квартирою, у тому числі і часткою відповідача [PERSON], відкрито, безперервно користується цим майном, як мінімум з 25.09.1992 року, тоб то вже 25 років, то на неї має розповсюджуватися право набувальної давності на всю квартиру, утому числі і на частку відповідача [PERSON] У зв'язку з викладеним, позивачка просить суд визнати в порядку набувальної давності право на вищевказану квартиру. В судовому засіданні позивачка та її представник за договором про надання правової допомоги [PERSON] підтвердили обставини, викладені у позові, підтримали позовні вимоги, просили задовольнити їх. Відповідач [PERSON] неодноразово викликався до суду за останнім відомим місцем мешкання, що підтверджується матеріалами справи, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України про перебування в провадженні цивільної справи за позовною заявою [PERSON] до [PERSON], Криворізької міської ради, Металургійної районної у місті ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку статті 344 ЦК України. Однак, в судове засідання не з'явився, заяв про перенесення судового засідання не надав. Відповідачі Криворізька міська рада, Металургійна районна у місті рада в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надали. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У зв'язку з викладеним, суд доходить до висновку про можливість розгляду справи без участі відповідачів. У відповідності до вимог ст. 280-281 ЦПК України, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідачі повідомлялися про перебування в провадженні суду даної справи, а також про дату судового засідання, однак до суду не з'явились, у встановлений судом термін відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи з викликом сторін - не подали, крім того, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд доходить до наступних висновків: Так, судом встановлено, що між [PERSON] і [PERSON] було укладено шлюб 09 листопада 1975 року, про що Рудницькою селищною радою Пісчанського району Вінницької області було здійснено актовий запис № 22 (а.с. 8). Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 21.09.1992 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірваною (а.с. 7). 13 березня 1996 року у книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу Відділу РАЦСУ виконкому Дзержинської районної ради було здійснено актовий запис № 71 про розірвання шлюбу між [PERSON] і [PERSON].(а.с. 9). Згідно статті 44 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на момент укладення та розірвання шлюбу між сторонами, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах РАЦС. Отже, суд доходить до висновку, що позивачка юридично перебувала у шлюбі до 13.03.1996 року. Крім того, 25.09.1992 року позивачка [PERSON] придбала у Житлово-комунального відділу комбінату «Криворіжсталь» двокімнатну квартиру загальною площею 55 квадратних метри, у тому числі житловою площею 30,4 квадратних метри, за адресою : [ADDRESS] за ціною 4088 крб. 70 коп. Договір купівлі-продажу квартири зареєстровано позивачкою у Криворізькому БТІ 16.12.1992 року за № запису 11182 (а.с. 10, 11, 12). Згідно ст. 16 Закону України «Про власність» (діючий на момент придбання нерухомого майна - квартири), майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб і сім'ю України, який діяв на той час, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. З вказаного суд доходить до висновку, що придбана позивачкою квартира є спільною сумісною власністю подружжя - [PERSON] і [PERSON]. Водночас, з письмових показів свідків [PERSON], [PERSON], встановлено, що з моменту придбання квартири позивачка мешкала в ній самостійно, відповідач [PERSON] участі у придбанні та подальшому утриманні житла не приймав, зареєстрованим у помешканні не був. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Отже, оскільки відповідач [PERSON] не проживав у спірній квартирі від дня її купівлі, придбання цієї квартири здійснено на особисті кошти позивачки [PERSON], враховуючи те, що позивачка [PERSON] добросовісно заволоділа усією квартирою, у тому числі і часткою відповідача [PERSON], відкрито, безперервно користується цим майном 25.09.1992 року, суд доходить до висновку про доведеність позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного

Outcome: approved