Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом в листопаді 2013 року і просила: - встановити факт її проживання однієї сім'єю із [PERSON] з грудня 1988 року по день його смерті, а саме до [INFO]; - змінити черговість одержання права на спадкування після смерті [PERSON] та визнати за нею право на спадкування разом із спадкоємцем першої черги; - визнати за нею право власності на 26/100 квартири [ADDRESS]. Свої вимоги Позивачка мотивує наступним. 23 лютого 1968 року року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, від якого народився син [PERSON]. 21 травня 1975 року на підставі рішення виконкому Залізничної районної ради народних депутатів від 14.04.1975р. №870 [PERSON] отримав ордер на квартиру [ADDRESS]. 01 грудня 1988 року шлюб між Позивачем та [PERSON] офіційно був розірваний, проте фактично вони продовжували проживати однією сім'єю до самої його смерті в [INFO]. Вони, як вказує Позивач, вели спільний сімейний бюджет та спільне сімейне господарство, за рахунок спільних коштів придбавали продукти харчування, спільно готували їжу та разом харчувалися, спільно займалися різною побутовою роботою, доглядали один за одним. Разом з ними проживав їх спільний син, [PERSON] Позивач вказує, що 07 жовтня 2007 року [PERSON] отримав травму у вигляді перелому шийки правої стегнової кістки зі зміщенням осколків, і з цього моменту [PERSON] не міг самостійно пересуватись і майже постійно перебував у лежачому положенні в безпорадному стані. Позивач зазначає, що по день смерті [PERSON] вони проживали разом з ним та їх спільним сином у зазначеній квартирі, і саме вона доглядала за [PERSON], коли той був у безпорадному стані, оскільки не міг самостійно пересуватись. Позивач готувала їжу [PERSON], прала його речі, допомагала йому дістатись до вбиральні, піклувалась про нього. Позивач, як вона вказує, матеріально забезпечувала [PERSON], що виражалося в тому, що вона купувала йому все, чого він потребував: продукти харчування, ліки та ін. [INFO] [PERSON] помер, і в цей же день помер і їх спільний син [PERSON] Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді його частки у праві власності на квартиру [ADDRESS]. Враховуючи, що за життя вони з померлим не зареєстрували своє право власності на квартиру, за яку у встановленому порядку було виплачено пай, Позивач після смерті [PERSON] звернулась до суду, і рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 12 червня 2013 року за нею було визнано право власності на 48/100 частини спірної квартири як спільного майна подружжя. Таким чином, як зазначає Позивач, померлому [PERSON] на день його смерті належало 52/100 частин у праві власності на квартиру, які і увійшли до спадкової маси. Позивач вказує, що спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є його мати [PERSON], яка подала заяву про прийняття спадщини. Позивач вказує, що вона такої заяви не подавала, проте фактично прийняла спадщину, оскільки постійно проживала зі спадкодавцем та була зареєстрована з ним за однією адресою. З огляду на викладені обставини, враховуючи, що протягом останніх років, коли [PERSON] через важку травму перебував у безпорадному стані, потребував допомоги, та вона саме вона йому цю допомогу і надавала, [PERSON] просить встановити факт проживання з ним однією сім'єю, а також змінити черговість у спадкуванні надавши їй право спадкування на рівні з матір'ю померлого. Враховуючи відсутність правовстановлюючих документів на квартиру, Позивач просила визнати за нею право власності на 26/100 частин квартири [ADDRESS]. До початку розгляду справи по суті Відповідач заявила зустрічний позов, у якому заперечувала проти задоволення позову [PERSON] та просила визнати за нею право власності на всю частку квартири, яка належала на праві власності її померлому сину [PERSON], а саме: на 52/100 частин. Свою позицію Відповідач пояснила тим, що після розірвання шлюбу, укладеного між її сином [PERSON] та Позивачем [PERSON], в 1988 році, вони вже не проживали однією сім'єю, хоч і жили в одній квартирі. Відповідач вказувала, що між Позивачем та [PERSON] не існувало ніяких подружніх відносин, вони стали чужими людьми, проживали в окремих кімнатах та вели роздільне господарство. Усі клопоти, пов'язані з утриманням та доглядом [PERSON], після того, як він отримав тяжку травму, були покладені саме на Відповідача та її дочку [PERSON], які кожного дня приходили до нього додому, готували для нього, годували, прали та виконували іншу роботу для нього. Позивач же, як вказує Відповідач, жодним чином не брала участі у догляді за хворим [PERSON], а на прохання про надання такої допомоги відмовлялась. У зв'язку з цим, як вважає Відповідач, підстав для задоволення позову [PERSON] немає. У судовому засіданні представник Позивача підтримав позов [PERSON], просив його задовольнити у повному обсязі, в той же час не заперечуючи проти часткового задоволення позову [PERSON] щодо визнання за нею 26/100 часток у праві власності на квартиру. Відповідач та її представник проти задоволення первісного позову заперечували, наполягаючи на повному задоволенні зустрічного позову. Опитаний в якості свідка голова правління ЖБК «Зв'язківець» [PERSON] зазначив, що він добре знайомий з мешканкою будинку [PERSON], знав її чоловіка - [PERSON], якого охарактеризував як людину безвольну, страждаючу алкоголізмом. Зазначив, що він знав, що [PERSON] та [PERSON] були розлучені, проте фактично, як він вказав, нічого у їх стосунках після розлучення не змінилось, вони продовжували проживати разом як одна сім'я. Всі витрати по квартирі протягом останнього часу несла саме [PERSON] Свідок зазначив, що [PERSON] він ніколи в будинку не бачив, а її дочку [PERSON] бачив лише один раз, коли їх познайомила саме Позивач. Свідок [PERSON], колишній керівник кооперативу «Зв'язківець», у суді також підтвердив, що [PERSON] та [PERSON] продовжували проживати як одна сім'я навіть після розлучення. Протягом останніх п'яти років перед смертю [PERSON] лежав у ліжку, на вулицю не виходив. Щомісяця до нього приходила Позивач та просила посвідчити довіреність від імені [PERSON] на отримання пенсії, яку він посвідчував у них в квартирі особисто. Свідок підтвердив суду, що [PERSON] та [PERSON] завжди справляли вражання саме повноцінної сім'ї, а на питання про причини розлучення [PERSON] пояснювала, що таким чином просто хотіла налякати чоловіка та примусити його кинути зловживати алкоголем. Свідок зазначав, що інколи навідувався до квартири [PERSON] на запрошення Позивачки, знав що як [PERSON], так і їх син [PERSON] зловживали алкоголем. Відповідача [PERSON] свідок в квартирі не бачив жодного разу, зустрів її лише одного разу на вулиці, коли і дізнався, що вона є матір'ю [PERSON] Свідоу [PERSON] зазначила, що вона є сусідкою позивача, знала її та [PERSON] ще з моменту їх заселення в квартиру. Повідомила суду, що [PERSON] та [PERSON] завжди проживали однією сім'єю, а розлучились лише у зв'язку з бажанням Позивача натиснути на чоловіка, щоб той кинув пити. Протягом останніх п'яти років, коли чоловік Позивача вже не міг виходити з квартири, його дружина, якою свідок називала [PERSON], доглядала за ним, готувала для нього, годувала. Допитана судом свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою [PERSON], добре її знає як добропорядну жінку. При цьому свідок зазначила, що ніколи з [PERSON] вона не знайома, ніколи її не бачила. Зазначила, що вона працює бухгалтером в житловому кооперативі, на балансі якого перебуває будинок. Свідок зазначила, що добре знала сім'ю [PERSON], завжди вважала їх подружжям, і про те, що вони розлучились вона дізналась лише в 2006 році, коли стала бухгалтером. При цьому, зі слів свідка, вони жили однією сім'єю, а коли [PERSON] отримав перелом ноги і став лежачим, то він зажди був доглянутий, нагодований, тобто [PERSON] за ним добре доглядала. Свідок [PERSON] зазначила, що вона є дружиною брата Позивачки, підтвердила, що [PERSON] та [PERSON] до самої його смерті проживали як сім'я, не зважаючи на те, що вони були розлучені. Вони продовжували разом святкувати сімейні свята, підтримували один одного. Свідок зазначила, що після травми [PERSON] не міг ходити, а тому [PERSON] доглядала його, прала, годувала тощо. За клопотанням сторони Відповідача був допитаний також свідок [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] пояснив, що він є сусідом [PERSON] і на її прохання, коли трапилось нещастя з [PERSON], неодноразово бував у квартирі, де проживав [PERSON], стриг його, голив, допомагав переодягати. При цьому зазначив, що [PERSON] ніколи не брала участі у догляді за [PERSON], вона жила в іншій кімнаті, на якій мала замок. Увесь догляд за хворим, його лікування та забезпечення здійснювали його мама - [PERSON] та її дочка [PERSON], а також інколи він допомагав. Свідок [PERSON] також зазначила суду, що бувала в квартирі, де проживав [PERSON], допомагали доглядати за ним, і жодного разу не бачила, щоб за хворим якимось чином доглядала [PERSON], яка жила фактично окремо в іншій кімнаті. Розглянувши подані Сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представника Позвиача, Відповідача та його представника, свідків, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. 23 лютого 1968 року [PERSON] та [PERSON] одружились. (а.с. 7) 01 грудня 1988 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] офіційно було розірвано. [INFO] [PERSON] помер. Відповідно до ст. 256 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не встановлено іншого порядку їх встановлення. Вимога [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю з [PERSON] підлягає розгляду в порядку позовного провадження, оскільки її задоволення передбачає виникнення спору з приводу спадкового майна. Дослідивши подані документи та заслухавши свідків, суд вважає можливим задовольнити вимогу про встановлення факту проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON], оскільки цей факт підтверджується поясненнями значної кількості допитаних у судів свідків та іншими документами. Так, свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які є сусідами Позивача, проживають з нею в одному будинку, мають більше можливостей для спостерігання та надання більш повної та об'єктивної оцінки взаємовідносинам між [PERSON] та [PERSON], підтвердили суду, що [PERSON] та [PERSON] не зважаючи на розірвання шлюбу ніколи не припиняли своїх сімейних стосунків аж до дня смерті [PERSON] Пояснення свідків, які виступили на стороні Відповідача ([PERSON] та [PERSON]) суд схильний оцінити критично, оскільки з їх слів вони лише інколи приходили до помешкання [PERSON], а тому не мають повної картини взаємовідносин мешканців. Крім того, спільне проживання [PERSON] та [PERSON] підтверджується фактом їх реєстрації за однією адресою - [ADDRESS], в якій вони фактично і безспірно разом проживали. Факт наявності довірчих правовідносин між ними підтверджується і неодноразово оформленими довіреностями від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] на отримання нею пенсії у період, коли [PERSON] з огляду на стан здоров'я був позбавлений можливості отримувати її самостійно. Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі сторонами було частково виплачено пай за квартиру [ADDRESS], і який повністю був погашений вже у 1989 році, про що свідчить довідка ЖБК «Зв'язківець». У зв'язку з цим на підставі рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 12.06.2013р. зазначена квартира була визнана спільним майном подружжя і за [PERSON] визнано 48/100 частину праві власності на неї. У зв'язку з цим, [PERSON] на день його смерті належали 52/100 частин у праві власності на квартиру, що увійшли до складу спадщини. З урахуванням встановлення факту проживання однією сім'єю Позивача та [PERSON] протягом останніх п'яти років перед його смерті Позивач вважається спадкоємцем четвертої черги. При цьому, спадкоємцем першої, як вбачається з матеріалів справи, є мати [PERSON] - [PERSON], яка подала відповідну заяву про прийняття спадщини у встановленому порядку. Вирішуючи вимоги про зміну порядку черговості спадкування після померлого [PERSON], суд керується наступним. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що за відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. У п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно. Відповідно до ч.2 ст.1259 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Зі встановлених безспірно обставин справи вбачається, що у 2007 році [PERSON] отримав важку травму у вигляді перелому шийки стегна зі зміщенням уламків, внаслідок якого до своєї смерті фактично перебував у безпорадному стані, вимагав постійного опікування та турботи. Зі слів Позивача, які підтверджуються і поясненнями більшості опитаний судом свідків, саме вона надавала [PERSON] необхідну допомогу, опікувалась ним, готувала їжу, годувала його, прала, займалась лікування та виконувала іншу роботу, пов'язану з доглядом за ним. Таким чином, на думку суду є всі підстав для зміни її у черзі на спадкування із наданням й права на прийняття спадщини на рівні з спадкоємцем першої черги - [PERSON] У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. За таких обставин, враховуючи наявність двох спадкоємців першої черги та відсутність можливості отримання ними свідоцтва про право на спадщину у встановленому порядку (відсутність реєстрації права власності спадкодавця на квартиру), вимоги Позивача та частково Відповідача підлягають задоволенню, і за ними слід визнати право власності по 26/100 часток на квартиру за кожним.

Outcome: partial