Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що вона є власником [ADDRESS]. Вона дозволили відповідачам зареєструватися в квартирі за їх проханням з причини необхідності офіційної реєстрації та працевлаштування. З моменту реєстрації відповідачі, з якими вона не перебуває у родинних відносинах, не вселялись до квартири, не проживали за адресою реєстрації, речі свої не перевозили, де вони проживають їй не відомо. Будь-якої участі в утриманні майна вони не приймають. Позивач зазначає, що відповідачі, не знімаючись з реєстрації за даною адресою створюють їй перешкоди у користуванні жилим приміщення. На підставі положень ст.72 ЖК України та ст.405 ЦК України позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позивач в судовому засідання підтримала позовні вимоги і обгрунтування позову в повному обсязі та просила суд позов задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві, посилаючись на те, що реєстрація відповідачів порушує її право користування жилим приміщенням, оскільки вона повинна нести витрати по оплаті комунальних послуг. Відповідачі в судове засідання не з»явились, про місце і час судового розгляду повідомлялись за місцем реєстрації, судові повістки повернулись до суду за закінченням терміну їх зберігання. На підставі ст.74 ЦПК України відповідачі вважаються належним чином повідомленими про місце і час судового розгляду, в зв»язку з чим за згодою позивача суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи відповідно до ст..ст.224-226 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 20.04.1992 р. В зазначеній квартирі на день розгляду справи зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідно до положень ст.ст.398, 402 ЦК України право володіння або користування чужим майном набувається на підставі договору або закону. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Член сім»ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. В силу положень ст..158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Як вбачається з пояснень позивача, відповідачі у справі були зареєстровані за даною адресою за її згодою для можливого їх офіційного працевлаштування, оскільки вони є громадянами іншої держави, однак вони ніколи не вселялись до [ADDRESS], в квартирі відсутні їх речі, вони ніколи там не проживали і не несли будь-яких витрат на утримання зазначеного майно. Відповідачі не є членами сім»ї власника квартири, будь-яких угод на право користування даним жилим приміщенням не укладали. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідачі не набули будь-яких прав користування жилим приміщенням, а наявність реєстрації осіб не посвідчує права користування жилим приміщенням без наявності обставин, які породжують це право. Звертаючись до суду з позовом позивач посилалась на те, що реєстрація відповідачів перешкоджає її праву користування жилим приміщенням, однак будь-яких доказів на підтвердження зазначених обставини в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України надано не було, хоча судом були роз»яснені зазначені обов»язки сторін. Способи захисту права власності у разі його порушення визначені ст.ст.386, 387, 388, 391, 392, 394 ЦК України. Звертаючись до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщення, позивач посилалась на норми ст. 72 ЖК України щодо вирішення в судовому порядку питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та ст.405 ЦК України, яка регламентує порядок припинення права користування жилим приміщенням членами сім»ї власника житла, однак в даному випадку зазначені норми не можуть бути застосовані. Враховуючи викладене, оцінюючи всі надані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими і не підлягають задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed