Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-07 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовною заявою до [PERSON]»яного [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, мотивуючи тим, що перебуваючи в шлюбі з відповідачем у сторін народився син [PERSON]»яний Віктор-Євген Ігоровича, [INFO]. Син проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач коштів на утримання дитини добровільно не надає. Тому просила стягувати з відповідача аліменти в свою користь на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1500 гривень, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.Стягнення проводити з 01 вересня 2012 року. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги визнала частково, посилаючись на обставини,викладені в письмових запереченнях. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 01 жовтня 2009 року сторони зареєстрували шлюб, який був розірваний рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18.02.2013 року. Згідно копії свідоцтва про народження сторони по справі є батьками неповнолітнього сина [PERSON]»яного Віктора-Євгена Ігоровича, [INFO]. Неповнолітній син - [PERSON]»яний Віктор-Євген Ігорович, [INFO], проживає разом з матір'ю і знаходиться на її вихованні та утриманні, що сторонами по справі не заперечується. Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України і розяснень, викладених в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Згідно довідки про доходи відповідач [PERSON] Працює у ТОВ ВОСТОК на посаді касира торговельного залу. З урахуванням наведених положень та того факту, що відповідач працює та має стабільнй дохід, суд дійшов висновку, що аліменти, які підляють стягненню з відповідача на користь позивача на утримання дитини, слід визначити в частині від заробітку (доходу). За правилами ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована\~постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року\~та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При визначенні розміру аліментів суд відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України враховує, що відповідач працює, інших дітей на утриманні не має. Суд не приймає до уваги доводи представника позивача про те,що відповідач постійно міняв місце роботи,а тому розмір аліментів слід стягнути в твердій грошовій сумі, оскільки дані обставини не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та суперечать вимогам ст.181 СК України. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те,що у відповідача на утриманні знаходиться матір,яка часто хворіє та потребує значних коштів на лікування,оскільки доказів на підтвердження зазначених обставин суду надано не було. Крім того, слід зауважити, що зазначені сторонами обставини на підтвердження своїх вимог і заперечень не позбавляють сторони в подальшому при зміні обставин, передбачених\~ст.192 СК України\~звернутись до суду про їх зміну. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи,що обов»язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, виходячи з принципів розумності та справедливості, стану здоров»я сторін та дитини, потреб дитини у розвитку та навчанні, суд дійшов висновку, що заявлений позов про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини слід задовольнити частково та стягувати з відповідача аліменти на користь позивача на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1\\4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 10.09.2015 року, відповідно до\~ст.191 СК України, та до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч.2\~ст.191 СК України\~аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у звязку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більше як за три роки. Разом з тим, жодних доказів на підтвердження того, що позивач вживала заходів щодо одержання аліментів від відповідача та факту ухилення відповідача від сплати аліментів позивачем не надано. Суд не приймає до уваги посилання представника позивача на підтвердження вимог доводи про те,що відповідач з 2011 року не цікавився дитиною та не надавав дитині матеріальної допомоги,через що,позивач звернулася із заявою про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.164,166 КК України, оскільки судовим розглядом встановлено,що позивач чинила перешкоди відповідачу у спілкуванні з дитиною,що підтверджується копією рішення суду, з серпня 2014 року відповідач добровільно надсилав гроші на утримання дитини, які позивач відмовлялась отримувати. Крім того, звернення із заявою до правоохронних органів не є належним доказом ухилення від сплати аліментів. Тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення аліментів за минулий час. Згідно із ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача слід стягнути 487,20 гривень судового збору в дохід держави. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.ст. 180, 181, 182, 184, 191 Сімейного кодексу України, ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст. 10,11,60, 88,212-215,367 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

Outcome: partial