Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом, в якому зазначає, що являється ветераном війни і 07 липня 2006 року вона та її сестра [PERSON] уклали з відповідачем договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3007. Відповідно до умов договору відповідач зобов»язався довічно утримувати її та сестру, забезпечувати їх щоденним триразовим калорійним харчуванням, доглядом, наданням побутових послуг, всім необхідним, медикаментами. Вартість матеріального забезпечення визначена в договорі у розмірі двох мінімальних пенсій за віком щомісячно. Натомість вони передали у власність відповідачу квартиру [ADDRESS] загальною площею 49,73 кв.м, житловою 28,83 кв.м. 23.07.2012 року померла її сестра, після цього відповідач припинив виконувати взяті на себе обов»язки. Вона частко хворіє, знаходиться в лікарні, відповідач її не провідує, не піклується про неї. На підставі викладеного просить розірвати договір довічного утримання вказуючи, що відповідно до договору довічного утримання вищезазначена квартира належить їй та померлій сестрі на праві власності, але не є об»єктом спільної власності подружжя, так як набута нею та сестрою в результаті реалізації права на приватизацію, вважає їх частки з сестрою рівними, тобто по 1/2, а тому має право на повернення їй у власність 1/2 частини вказаної квартири. В попередньому судовому засіданні представник позивача позов підтримала і просила його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач в попередньому судовому засіданні позов визнав повністю, а тому суд прийняв рішення про розгляд справи в попередньому судовому засіданні. Заслухавши пояснення представника позивача, пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 07 липня 2006 року [PERSON] і [PERSON] уклали договір довічного утримання із [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3007 та накладено заборону відчуження зазначеної в договорі квартири, яка належить відчужувачам на праві приватної власності, до припинення чи розірвання договору довічного утримання, за реєстровим № 3008. Відповідно до вимог ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов»язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Пунктом 1 вищезазначеного договору передбачено, що відчужувачі передають у власність, а набувач приймає у власність квартиру № 3, що знаходиться в м. Кіровограді по вулиці Фісановича в будинку № 21. Відповідач зобов»язався довічно утримувати їх, забезпечувати щоденним триразовим калорійним харчуванням, доглядом, наданням побутових послуг, всім необхідним, медикаментами. Вартість матеріального забезпечення визначена в договорі у розмірі двох мінімальних пенсій за віком щомісячно ( пункт 7 договору). Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] померла 23.07.2012 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим міським відділом по державній реєстрації смертей [PERSON] управління юстиції у Кіровоградській області від 02.03.2016 року, актовий запис № 1911. Позивачка є людиною похилого віку, часто хворіє та потребує постійного стороннього догляду. Відповідач з 2012 року, з часу смерті [PERSON], ухиляється від виконання своїх обов»язків відповідно до укладеного між сторонами договору довічного утримання, матеріального та іншого утримання позивачці не надає. Вказані обставини визнані відповідачем. Частиною 1 ст. 756 ЦК України встановлено, що у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв»язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов»язків за договором, відчужував набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У вказаному договорі довічного утримання зазначено, що квартира належить відчужувачам на праві приватної власності, але не є об»єктом спільної власності подружжя, так як набута [PERSON] та [PERSON] в результаті реалізації права на приватизацію, а тому суд приходить до висновку, що їх частки рівними, тобто по 1/2, а тому позивач має право на повернення їй у власність 1/2 частини вказаної квартири. Аналізуючи наведене, суд вважає, що позов [PERSON] базується на законі, а тому підлягає задоволенню. Враховуючи думку представника позивачки, суд відносить судові витрати за рахунок позивачки і вважає їх фактично понесеними. На підставі викладеного і ст.ст.744, 755, 756 ЦК України,

Outcome: approved