Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною вимогою до відповідача, на обґрунтування якого зазначила, що 26.01.2007 сторони спільно придбали в рівних частках за договором купівлі-продажу земельну ділянку по [ADDRESS] . В подальшому позивач вирішила здійснити розподіл даного спільного майна шляхом її поділу рівними частинами. Разом з тим, відповідач на пропозиції не відповідала. В зв`язку з чим, позивач просить задовольнити позов. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзив, заяв та клопотань до суду не направила. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ст. 280 ЦПК України суд ухвалив розглядати справу в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши письмові докази, матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 26.01.2007 [PERSON] та [PERSON] придбали відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельну ділянку площею 0,0930 га, що розташована по [ADDRESS] . Відповідно до Інформації Державного земельного кадастру, власниками земельної ділянки площею 0,0930 га, що розташована в смт. Козин Обухівського району Київської області, кадастровий номер 3223155400:05:062:0040 є [PERSON] та [PERSON] . Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Таким чином, дана земельна ділянка належить Позивачу та Відповідачу на праві приватної спільної сумісної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 26.01.2007. Позивач, як співвласник, якому вказане вище майно належить на праві спільної сумісної власності, має намір визначити свою частку у праві власності на нерухоме майно. Зі змісту ст. 372 ЦК України вбачається, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Позивач неодноразово в телефонному режимі та засобами поштових послуг пропонувала Відповідачу здійснити визначення часток в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку шляхом розподілу часток рівними частинами, встановивши, що [PERSON] належить Ѕ земельної ділянки за адресою [ADDRESS] . Так, листом від 15 жовтня 2020 року Позивачем було надіслано на адресу Відповідача лист з проханням в термін до 01 листопада 2020 року повідомити про свою згоду на укладення договору про визначення часток у праві спільної сумісної власності на вказану вище земельну ділянку (кадастровий номер: 3223155400:05:062:0040) та на звернення до нотаріуса з проханням посвідчити такий договір, відправивши його рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення, про що свідчить фіскальний чек, опис вкладення у цінний лист. Проте, по даний час Відповідач не надала своєї згоди на визначення часток у праві спільної сумісної власності на дане майно. Тобто, пропозиція Позивача була залишена Відповідачем без розгляду. Відповідач в строк, передбачений для відповіді, не виявила бажання укласти відповідний договір, погодити його умови або ж вчинити будь-які інші дії, що свідчили б про намір укласти відповідний правочин. За таких обставин, оскільки між Позивачем та Відповідачем не досягнуто домовленості про визначення часток у праві спільної сумісної власності на вказану вище земельну ділянку, що призвело до неможливості вчинити договір про поділ цього майна, в порядку передбаченому статтями 372, 370 ЦК України, позивач має право на звернення до суду за захистом свого майнового права. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як передбачено ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в т.ч. шляхом визнання права. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно з ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 372 ЦК України Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно із ч. 1 ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Відповідно до змісту ст. 89 ЗК України та глави 26 розділу І книги третьої ЦК України, спільною сумісною власністю є спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності. Згідно з ч. 5 ст. 89 ЗК України поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 р. за №20, частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року зазначено, що зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. З урахуванням викладеного, позовні вимоги підлягають до задоволення. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору. Враховуючи викладене

Outcome: approved