Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем [PERSON] вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах. 06.05.2012 року у сторін народилась донька [PERSON] Відразу після народження дитини, сімейні стосунки з відповідачем припинилися і позивач разом з донькою переїхала проживати до своєї матері. Відповідач проживав окремо. Відповідач матеріальної допомоги дитині не надавав, вихованням доньки не займався. Позивач не чинила перешкод у спілкуванні доньки з відповідачем, але він не виявляв бажання бачитися з донькою та піклуватися про неї. 31.07.2014 року між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб. Позивач разом зі своїм чоловіком виховують доньку, піклуються про неї, про її фізичний і духовний розвиток, забезпечують необхідним харчуванням, медичним доглядом, купують одяг та іграшки, забезпечують відпочинком. У зв'язку із тим, що відповідач [PERSON] усунувся від виконання своїх батьківських обов'язків позивач просила позбавити його батьківських прав відносно доньки [PERSON], [INFO] Відповідач [PERSON] заперечуючи проти вимог позивача звернувся з зустрічним позовом в якому просив усунути перешкоди в спілкуванні [PERSON] з дитиною [PERSON], [INFO] та встановити графік зустрічей. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у нього з [PERSON] народилась донька [PERSON], [INFO] Позивач та відповідач підтримували стосунки до квітня 2014 року та в цей період сторони хоч і мали деякі розбіжності, але він займався вихованням доньки, надавав всю необхідну допомогу, в тому числі і матеріальну. У квітні 2014 року [PERSON], разом із донькою, за згодою [PERSON] поїхала відпочивати до міста [PERSON] на два тижні та не повернулась. [PERSON] повідомила [PERSON], що не планує повертатись до м. Києва, після чого відключила мобільний телефон і перестала виходити на зв'язок. В кінці серпня 2014 року позивач мав змогу поспілкуватися з матір'ю [PERSON], яка повідомила, що остання у липні 2014 року вийшла заміж, при цьому місце проживання її та його доньки [PERSON] не дізнався. Останній раз позивач мав змогу бачити доньку 27.09.2014 року, коли йому стало відомо, що мати відповідача разом з онукою перебувала в гостях хрещеної відповідача [PERSON] в с. Дударівка Бориспільського району Київської області. З жовтня 2014 року позивач не мав жодної інформації щодо місця перебування дитини та відповідача. При цьому, він неодноразово приїжджав за зареєстрованим місцем проживання [PERSON] та до пізньої ночі чергував біля будинку, з метою побачитися з донькою. 02.09.2015 року на [PERSON] стався розбійний напад, внаслідок чого він отримав тяжкі тілесні ушкодження. Вказані обставини змусили [PERSON] припинити пошуки доньки. Разом з тим, отримані ушкодження не давали йому змогу повноцінно працювати за спеціальністю та лише 01.06.2018 року позивачу вдалося працевлаштуватися на посаду системного адміністратора. Вважає, що він не ухилявся від своїх батьківських обов'язків та зазначив, що бажає приймати участь у вихованні та спілкуванні зі своєю малолітньою донькою, у зв'язку із чим просив зустрічний позов задовольнити. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 22.05.2018 року у справі відкрито провадження та призначено до розгляду в підготовче судове засідання. 27.06.2018 року було проведено підготовче судове засідання в якому було задоволено клопотання представника позивача про допит свідків, прийнято від представника відповідача відзив на позовну заяву та зустрічну позовну заяву, а також задоволено клопотання представника відповідача про допит свідків. 27.07.2018 року від [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 02.08.2018 року клопотання позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом про витребування доказів задоволено. 02.08.2018 року від відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом надійшла відповідь на відзив. 06.08.2018 року у судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] 27.08.2018 року від позивача за основним позовом, відповідача за зустрічним позовом надійшла відповідь на відзив. 26.09.2018 року у судовому засіданні в якості свідка було допитано [PERSON] 16.10.2018 року у судовому задоволено клопотання представника відповідача про долучення до матеріалів справи доказів. 17.10.2018 року від Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації надійшов висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON], [INFO] Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом та її представник в судовому засіданні свої позовні вимоги про позбавлення батьківських прав підтримали та просили їх задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечували посилаючись на те, що [PERSON] перешкод у спілкуванні з дитиною відповідачу не чинила, що підтверджується відсутністю звернень до відповідних органів. Щодо неможливості приймання участі у вихованні і спілкуванні [PERSON] з малолітньою донькою у зв'язку з отриманими травмами зазначили, що висновок експерта, згідно якого [PERSON] спричинені тяжкі тілесні ушкодження складений 20.03.2017 року, тоді як доказів неможливості участі у вихованні дитини в період з 02.09.2015 року по 01.06.2018 року ним не надано. На підставі викладеного просили відмовити у задоволенні зустрічного позову. Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом та його представник у судовому засіданні проти задоволення позову [PERSON] про позбавлення батьківських прав заперечували та просили у ньому відмовити. Зустрічний позов просили задовольнити. Третя особа в судове засідання свого представника не направила, надіслала на адресу суду заяву в якій просила справу розглядати без участі її представника та надіслала висновок №101-9030/03 від 05.10.2018 року про доцільність позбавлення батьківських [PERSON] щодо малолітньої дитини [PERSON], [INFO] Вислухавши учасників справи, свідків, врахувавши заяву третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а у зустрічному слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач та відповідач мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві 12.05.2012 року. Позивач просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO], посилаючись на те, що відповідач [PERSON] тривалий час ухиляється від своїх батьківських обов'язків щодо утримання, виховання, лікування, оздоровлення дитини. Відповідач [PERSON] заперечуючи проти вимог позивача звернувся з зустрічними вимогами та просив усунути перешкоди в спілкуванні з дитиною [PERSON], [INFO] та встановити графік зустрічей з нею, посилаючись на те, що позивач чинить йому перешкоди у спілкуванні з малолітньою донькою, він не ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків, на що слід зазначити наступне. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалось учасниками справи, що після народження доньки сторін, позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом [PERSON] переїхала проживати до своєї матері. Батько дитини [PERSON] проживав окремо. З відповіді КНП «ЦПМСД №2» Святошинського району м. Києва №1310 від 16.07.2018 року вбачається, що малолітня [PERSON], [INFO], знаходилась під наглядом КНП «ЦПМСД №2» філія №2 Святошинського району м. Києва з народження до 05.10.2015 року. З 2015 року по 2018 рік наглядалась КНП «ЦПМСД» та КНП «КДЦ» Дарницького району м. Києва. З 14.06.2018 року по цей час дитина спостерігається в КНП «ЦПМСД №2» філія №2 Святошинського району. Батько дитини [PERSON] за інформацією відносно своєї доньки [PERSON], [INFO] до медичного закладу не звертався. Факт супроводу дитини до ЦПМСД закладом не контролюється. Згідно характеристики Дошкільного навчального закладу №126 від 18.01.2018 року за №10, малолітня [PERSON], [INFO] з 01.09.2015 року відвідує ДНЗ №126. Мати дитини [PERSON] відвідує всі, без виключень, батьківські збори, бере активну участь в житті групи. Протягом терміну перебування дитини в дошкільному закладі, мати [PERSON] проявила себе організованою та відповідальною особистістю, вчасно приводила і забирала дитину. Вчасно сплачувала за харчування дитини. Батько [PERSON] протягом останніх трьох років жодного разу не приводив та не забирав дитину до дитячого закладу. Згідно відповіді Солом'янського управління поліції ГУНП у м. Києві від 12.01.2018 року за №6а/з/125/55-2018, згідно бази даних ІІПС «АРМОР» гр. [PERSON], [INFO], відносно перешкод йому у спілкуванні з донькою [PERSON], [INFO], в період з травня 2012 року по теперішній час із заявами та повідомленнями до Солом'янського управління поліції ГУНП у м. Києві не звертався. Згідно відповіді Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації №2070 від 30.07.2018 року, проведеною перевіркою звернень громадян до служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації за період з 01.01.2013 року по 30.07.2018 року встановлено, що гр. [PERSON] не звертався до служби у справах дітей з питань щодо участі у вихованні своєї доньки [PERSON], [INFO] Згідно відповіді Служби у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації №40-1890 від 30.07.2018 року гр. [PERSON], із заявами стосовно малолітньої [PERSON], [INFO], до служби у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації не звертався. Таким чином, твердження відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом про те, що він не виконував свій батьківський обов'язок відносно доньки у звязку з тим, що [PERSON] вчиняла протиправну поведінку та переховувала доньку, не надавала можливості бачитися з нею є необґрунтованими та недоведеними належними і допустимими доказами. Крім того, як на доказ неможливості виконання батьківських обов'язків відповідач [PERSON] посилався на отриману 02.09.2015 року черепно-мозкову травму та на тяжкий психологічний стан після смерті діда та на відсутність працевлаштування. На підтвердження вказаних обставин [PERSON] надав висновок експерта №319 від 20.03.2017 року. Однак, зазначений висновок не є належним доказом того, що [PERSON] був позбавлений можливості спілкуватися та бачитись з малолітньою [PERSON], оскільки з нього лише вбачається, що [PERSON] знаходився на лікуванні з 02.09.2015 року по 18.09.2015 року. Доказів того, що відповідач [PERSON] до цього часу продовжує лікування у зв'язку із чим не міг до 01.06.2018 року повноцінно працювати та надати донці допомогу ним не надано. Крім того, твердження [PERSON] стосовно того, що завдані йому тяжкі тілесні ушкодження, тривалі процесуальні дії з приводу заведеного кримінального провадження та те, що завдані йому ушкодження позбавили його можливості належним чином працювати та отримувати відповідний заробіток та сприяли зупиненню пошуків своєї доньки та її утримання судом не приймаються до уваги, оскільки згідно відповіді Державної прикордонної служби України від 03.08.2018 року, [PERSON] у період з 2013 року по 2017 рік неодноразово відвідував Грецію, Арабські Емірати, Чорногорію, що свідчить про його стабільне матеріальне становище. В свою чергу, як зазначила [PERSON] у судовому засіданні дозволу на виїзд з нею дитини за кордон [PERSON] не надавав, так само як і не пропонував надати йому можливість для оздоровлення дитини за кордоном. Твердження відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом [PERSON] стосовно того, що він в період з народження до квітня 2014 року постійно займався вихованням доньки, надавав всю необхідну допомогу в тому числі і матеріальну також не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Як на доказ вказаних тверджень [PERSON] посилається на чеки про грошовий переказ від 01.12.2012 року та від 31.12.2012 року. Однак, дані чеки не є належними доказами в підтвердження надання матеріальної допомоги малолітній донці [PERSON], оскільки в них відсутня інформація, що грошовий переказ було здійснено саме [PERSON] та вказані квитанції не свідчать про систематичне надання такої допомоги і їх достатність для нормального фізичного і духовного розвитку дитини. [PERSON] в якості доказу своєї участі у піклуванні про малолітню доньку [PERSON], надав фотографії з донькою, однак вони не свідчать про те, що останній приймав активну участь у її житті та надавав допомогу на її утримання. Зазначені фотографії лише підтверджують факт того, що перешкоди у спілкуванні з дитиною [PERSON] зі сторони [PERSON] не чинилися. З висновку Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 05.10.2018 року за №101-9030/03 вбачається, що орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] щодо малолітньої дитини [PERSON], [INFO] Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатись зі своєю матір'ю. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16, який у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб'єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов'язоком батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. [PERSON] визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Аналогічні положення містяться в ст. 171 СК України. Таким чином, в судовому засіданні достовірно встановлено, що всі питання щодо виховання [PERSON], [INFO], вирішуються матір'ю [PERSON] самостійно без участі та підтримки з боку батька дитини [PERSON] Дитина знаходиться на повному її вихованні та утриманні. Крім того, в судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він перебуває у зареєстрованому шлюбі з позивачем за первісним позовом, відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] Протягом останніх чотирьох років він разом з [PERSON] виховують малолітню доньку сторін [PERSON], [INFO], піклується про її фізичний і духовний розвиток, забезпечує необхідне харчування, медичний догляд, купує одяг та іграшки, забезпечує відпочинком. Зазначив, що малолітня донька сторін [PERSON] називає його своїм батьком. В свою чергу [PERSON] належним чином своїх батьківських обов'язків відносно малолітньої доньки не виконує, матеріальної допомоги не надає, так само як і не піклується про її фізичний і духовний розвиток. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він проживає у будинку де мешкають подружжя [PERSON] та [PERSON] разом з малолітньою донькою [PERSON]. З подружжям у них дружні стосунки. Зазначив, що він жодного разу не бачив [PERSON] та йому відомо, що відповідач жодної участі в спілкуванні, вихованні та утриманні малолітньої [PERSON] не приймає, оскільки усім необхідним дитину забезпечують її мати [PERSON] та вітчим [PERSON] Оцінюючи покази даних свідків, суд вважає їх достовірними і такими, що не викликають сумніву в їх правдивості, оскільки свідки не заінтересовані в справі і підстав для обмови відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом [PERSON] у них немає, їх покази не суперечать іншим матеріалам справи. Тому і підстав для сумніву у правдивості пояснень [PERSON] стосовно ухилення батьком дитини [PERSON] від своїх батьківських обов'язків відносно малолітньої [PERSON], [INFO], у суду немає. Також, в судовому засіданні був допитаний в якості свідка відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом [PERSON], який зазначив, що він бажає приймати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною [PERSON]. При цьому, [PERSON] підтвердив, що він не бачив дитини чотири роки, заходів щодо усунення перешкод у спілкуванні йому з дитиною він не вчиняв. Зазначені свідчення [PERSON] не спростовують висновків суду, щодо вирішення даного спору, оскільки крім свого бажання щодо виховання малолітньої дитини, [PERSON] не надано належного та обґрунтованого доказу того, що [PERSON] чинила йому перешкоди в цьому. Також, [PERSON] не зміг пояснити суду причини своєї відсутності в житті дитини протягом чотирьох років. Тому, суд критично ставиться до даних ним пояснень і бере їх до уваги лише в частині загального опису подій, які передували зверненню до суду. Також, суд бере до уваги свідчення [PERSON], яка є матір'ю [PERSON], лише в частині загального опису подій, які передували зверненню до суду, оскільки вона пояснила суду, що вони декілька разів телефонували [PERSON], однак вона не виходила на зв'язок та декілька разів чекали її під під'їздом. Виховання в сімї є першоосновою розвитку особистості дитини, для повноцінного розвитку дитини, формування її ідентичності важливе значення має встановлення прив'язаності між дитиною і батьками чи особами, котрі їх замінюють. Привязаність до батьків, усвідомлення себе частиною сімї для дітей - це життєва необхідність, оскільки дає можливість розвивати базову довіру до світу та позитивну самооцінку. На даний час малолітній дитині сторін [PERSON] 6 років, протягом чотирьох останніх років вона не бачила відповідача та не спілкувалась з ним, не відчувала його підтримки та батьківської прив'язаності до неї. Своїм батьком вона вважає вітчима. Тобто, позбавлення батьківських прав [PERSON] фактично не змінить тривалу існуючу ситуацію між ним та дитиною. Таким чином, судом встановлено, що відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом [PERSON] протягом останніх чотирьох років не піклується про свою доньку, не цікавиться її станом здоров'я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Згідно п.2 ч.1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно ч. 3 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно з ч. 1 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав: втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Враховуючи встановлені судом обставини та емоційну прихильність дитини до матері та вітчима, емоційний комфорт в її житті, суд вважає, що в даному випадку позбавлення батьківських прав [PERSON] є захистом прав дитини. До цього ж висновку прийшла комісія з питань захисту прав дитини, яка надала висновок про доцільність позбавлення прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO], саме з метою захисту майбутнього та інтересів дитини. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивач за первісним позовом [PERSON] довела ті обставини, на які посилалась як на підставу своїх позовних вимог. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків відносно своєї доньки [PERSON], [INFO], а тому він повинен бути позбавлений батьківських прав відносно неї. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення графіку зустрічей то в них слід відмовити, оскільки вони є похідними від задоволення первісних позовних вимог. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми сплаченого судового збору 640,00 грн. (за вимогу немайнового характеру про позбавлення батьківських прав).

Outcome: approved