Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/3 частину нежитлових приміщень з № 1 по № 4 (групи приміщень № 19) (в літ.Б) загальною площею 32,8 кв.м. по [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач була засновником ТОВ «Айрос» з розміром частки у статутному капіталі 33,3%, на рівні з іншими засновниками - [PERSON], якому належало 33,4% частки та [PERSON], якому належало 33,3% частки. Наприкінці 2012 р. вона дізналась про відчуження директором Товариства [PERSON] нежилих приміщень з № 1 по № 4 (групи приміщень № 19) (в літ.Б) загальною площею 32,8 кв.м. по [ADDRESS], що належали Товариству на підставі договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 26.10.2010 р., укладеним з Фондом приватизації комунального майна Голосіївського району м.Києва. Відчуження нежилих приміщень було здійснено 09.12.2010 р., шляхом укладення договору купівлі-продажу між Товариством в особі директора [PERSON] та [PERSON] [PERSON] здійснив відчуження на підставі протоколу загальних зборів учасників Товариства № 4 від 18.11.2010 р., який був сфальсифікований. В подальшому 14.05.2012 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування нежитлових приміщень № 1 по № 4 (групи приміщень № 19) (в літ.Б) загальною площею 32,8 кв.м. по [ADDRESS]. Згідно рішення Апеляційного суду м.Києва від 09.12.2015 р. договір купівлі-продажу нежитлових приміщень визнано недійсним, однак договір дарування скасований не був і [PERSON] неправомірно володіє зазначеними приміщеннями. Позивач посилається на те, що 17.04.2014 р. ТОВ «Айрос» припинило свою діяльність і повернення майна у його власність не можливо. Оскільки розмір частки позивача в статутному капіталі Товариства становив 33,3% частки, остання, посилаючись на положення ст.ст. 111, 392 ЦК України, вважає, що має право на 1/3 нежитлових приміщень № 1 по № 4 (групи приміщень № 19) (в літ.Б) загальною площею 32,8 кв.м. по [ADDRESS], право власності на які просить визнати в судовому порядку. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, оскільки позивач не є власником майна, на яке вона просить визнати право власності, а тому звернулась до суду не у належний спосіб. Крім того представник відповідача зазначив, що порядок розподілу майна між учасниками Товариства регулюється спеціальними нормами та просив суд застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з»явився, про місце і час судового розгляду повідомлявся належним чином. Вислухавши представники сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були засновниками ТОВ «Айрос». [PERSON] та [PERSON] належали по 33,3% статутного капіталу кожному, а [PERSON] належало 33,4 % статутного капіталу Товариства. ТОВ «Айрос» на підставі договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 26 жовтня 2010 року, укладеного з Фондом приватизації комунального майна Голосіївського району м.Києва, належало нежилі приміщення з № 1 по № 4 (групи приміщень 19) ( в літері Б) загальною площею 32,80 кв.м., які знаходяться в буд. [ADDRESS]. ТОВ «Айрос» припинено на підставі постанови Окружного адміністративного суду м.Києва від 24.12.2013 р., про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців внесено запис 17 квітня 2014 року. 9 грудня 2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Айрос», в особі директора [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого остання отримала у власність нежилі приміщення з № 1 по № 4 (групи приміщень 19) ( в літері Б) загальною площею 32,80 кв.м., які знаходяться в буд. [ADDRESS]. 14 травня 2012 року між [PERSON], та [PERSON] був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бугаренко Т.В., відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар нежилі приміщення з № 1 по № 4 (групи приміщень 19) ( в літері Б) загальною площею 32,80 кв.м., які знаходяться в буд. [ADDRESS]. При укладенні договору купівлі-продажу приміщень з № 1 по № 4 (групи приміщень 19) ( в літері Б) загальною площею 32,80 кв.м., які знаходяться в буд. [ADDRESS] [PERSON] діяв від імені Товариства «Айрос» на підставі протоколу № 4 від 18 листопада 2010 року загальних зборів учасників ТОВ «Айрос», відповідно до якого учасники Товариства прийняли рішення продати належні нежилі приміщення з № 1 по № 4 (групи приміщень 19) ( в літері Б) загальною площею 32,80 кв.м., які знаходяться в буд.[ADDRESS] і уповноважили директора товариства [PERSON] укласти відповідний договір. Відповідно до рішення Апеляційного суду м.Києва від 09.12.2015 р. Договір купівлі-продажу нежилих приміщень з № 1 по № 4 (групи приміщень 19) ( в літері Б) загальною площею 32,80 кв.м., які знаходяться в буд. [ADDRESS] від 09.12.2010 р., укладений між ТОВ «Айрос» та [PERSON], був визнаний недійсним. Звертаючись до суду, позивач просить визнати за нею право власності на 1/3 частину нежитлових приміщень з № 1 по № 4 (групи приміщень 19) ( в літері Б) загальною площею 32,80 кв.м., які знаходяться в буд.[ADDRESS], посилаючись на те, що Товариство ліквідовано і повернення майна у його власність неможливе, а оскільки їй належало 33,3% статутного капіталу, відповідно вона має право на 1/3 частину майна Товариства. Як на підставі заявлених вимог позивач посилається на положення ст. 392 та ст.111 ЦК України. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту даної норми права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Однак, в даному випадку, позивач не є власником нежитлових приміщень з № 1 по № 4 (групи приміщень 19) ( в літері Б) загальною площею 32,80 кв.м., які знаходяться в буд. [ADDRESS]. Апеляційний суд м.Києва у своєму рішення від 09.12.2015 р. у справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: ТОВ «Айрос» про визнання недійсними договору купівлі-продажу, договору дарування нежитлових приміщень з № 1 по № 4 (групи приміщень 19) ( в літері Б) загальною площею 32,80 кв.м., які знаходяться в буд. [ADDRESS], визнаючи недійсним договір купівлі-продажу від 09.12.2010 р. спірних приміщень, укладений між ТОВ «Айрос» та [PERSON], зазначив, що майно, яке було предметом договору може бути витребувано від особи, яка не була стороною недійсного правочину, в зв»язку з чим відмовив у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору аручення, укладеного між [PERSON] та [PERSON] Тобто, захист права власності власника нежитлових приміщень з № 1 по № 4 (групи приміщень 19) ( в літері Б) загальною площею 32,80 кв.м., які знаходяться в буд. [ADDRESS] підлягає захисту шляхом пред»явлення вендикаційного позову про витребування майна. Як зазначалось судом вище, ТОВ «Айрос», яке було власником спірних приміщень, припинено як юридична особа. Згідно з положеннями ст.111 ЦК України з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про рішення засновників (учасників) юридичної особи, суду або уповноваженого ними органу щодо ліквідації юридичної особи ліквідаційна комісія (ліквідатор) зобов'язана вжити всіх необхідних заходів щодо стягнення дебіторської заборгованості юридичної особи, що ліквідується, та письмово повідомити кожного з боржників про припинення юридичної особи в установлені цим Кодексом строки. Ліквідаційна комісія (ліквідатор) вживає заходів щодо інвентаризації майна юридичної особи, що припиняється, а також майна її філій та представництв, дочірніх підприємств, господарських товариств, а також майна, що підтверджує її корпоративні права в інших юридичних особах, виявляє та вживає заходів щодо повернення майна, яке перебуває у третіх осіб. Майно юридичної особи, що залишилося після задоволення вимог кредиторів (у тому числі за податками, зборами, єдиним внеском на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та іншими коштами, що належить сплатити до державного або місцевого бюджету, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування), передається учасникам юридичної особи, якщо інше не встановлено установчими документами юридичної особи або законом. Суду не надано доказів, що під час процедури ліквідації ліквідаційною комісією вживались заходи щодо захисту права власності ТОВ «Айрос» на нежитлові приміщення з № 1 по № 4 (групи приміщень 19) ( в літері Б) загальною площею 32,80 кв.м., які знаходяться в буд. [ADDRESS]. Позов про витребування зазначеного майна у [PERSON] не заявлявся Товариством. Крім того, як встановлено судом, у встановлений законом спосіб не вирішувалось питання щодо передачі учасникам Товариства його майна, що залишилась після задоволення вимог кредиторів. Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, оцінюючи всі досліджені судом докази, суд вважає, що [PERSON] не є належним позивачем у даному спорі і заявлений нею спосіб захисту з огляду на встановлені судом обставини не узгоджується з положеннями ст.392 ЦК України. З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує з врахуванням положень ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed