Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання за нею права користування кімнатою площею 9,2 кв.м. у квартирі [ADDRESS], вселення та виселення відповідачів. В обґрунтування позову [PERSON] посилалась на таке. Договір найму зазначеної квартири укладений з [PERSON], на якого був відкритий особовий рахунок. [INFO] [PERSON] помер, в квартирі залишився зареєстрований син померлого - батько позивача - відповідач [PERSON]. Оскільки позивач не має іншого житла, вона отримала згоду про вселення у спірне майно від відповідача та на сьогоднішній день фактично виконує обов'язки з утримання майна. Проте вселитися до квартири позивач не має можливості, оскільки в квартирі мешкають відповідачі, що є порушенням її прав. При цьому, позивач вказує, що рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 10.10.2013 року у задоволенні позову [PERSON] про визнання права користування спірною кімнатою відмовлено, а отже, судом встановлено відсутність підстав для переобування відповідачів у вказаному житловому приміщенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, відповідно до раніше поданої заяви позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив суд розглядати справу за його відсутності, письмово дав згоду позивачу на зайняття спірного приміщення. В судове засідання з'явилась відповідач [PERSON], її представник [PERSON], який також представляє інтереси [PERSON]; позовні вимоги не визнали у повному обсязі, просили суд відмовити у їхньому задоволенні з огляду на їх необґрунтованість. Інші учасники по справі у судове засідання не з'явились, про час та дату судового засідання повідомлялись належним чином про причини неявки суд не повідомили. Представник позивача в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Суд вислухав пояснення сторін, їхніх представників, дослідив матеріали справи, допитав свідків, за результатами чого визнає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів, показань свідків, визнаних обставин, а також обставин, встановлених іншим судовим рішенням. Щодо фактичних обставин, встановлених судом, а також щодо предмета спору. Відповідно до наданих документів, [PERSON] був наймачем кімнати площею 9,2 кв.м. у квартирі спільного заселення під [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] у віці 77 років, про що в Книзі реєстрації смертей 5 березня 2009 року зроблено відповідний актовий запис за № 26 в Дачненській сільській раді Біляївського району Одеської області. Згідно із довідкою про склад сім'ї та прописку в кімнаті площею 9,2 кв.м. у квартирі [ADDRESS] зареєстрований відповідач - [PERSON] та його померлий батько [PERSON] (до дня смерті). Як вбачається зі змісту свідоцтва про народження [PERSON], вона є донькою [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 25 липня 1998 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Ленінської райадміністрації виконкому Одеської міської ради, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено актовий запис № 149. Позивач після одруження обрала прізвище чоловіка - [PERSON]. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] є тією самою особою, яка, за визначенням правила статті 65 ЖК УРСР, може бути членом сім'ї наймача житла й бути вселеною ним у спірне житлове приміщення (останнє додатково обґрунтовується надалі в цьому рішенні). Предметом цього спору є житлова кімната, площею 9,20 кв.м., розташована в квартирі спільного заселення [ADDRESS]. Щодо вимоги про визнання за [PERSON] прав користування квартирою та її вселення. Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. За правилом ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до 1 ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Згідно з ч. 2 ст. 65 ЖК УРСР особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Додатково, суд має за аналогією закону застосувати до спірних правовідносин положення ч.2 ст.166 ЖК УРСР, згідно із яким у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення права і обов'язки за договором найму здійснюють члени його сім'ї. Як було встановлено судом, після смерті наймача - [PERSON] в спірному приміщенні залишився зареєстрованим член сім'ї наймача - [PERSON] Таким чином, до [PERSON], як до єдиного зареєстрованого у спірному житлі користувача та члена сім'ї померлого, перейшли усі права та обов'язки наймача квартири (у цьому спорі - спірної кімнати) за відповідним договором найму житла, у тому числі право щодо вселення до спірного приміщення інших осіб. Суд критично ставиться до заперечення стороною відповідачів - [PERSON], [PERSON], [PERSON] - факту наявності згоди відповідача [PERSON] на вселення [PERSON] до спірної кімнати в квартирі [ADDRESS], оскільки правозгідність такої згоди будь-яким допустимим та об'єктивним доказом заперечена в судовому засіданні не була, названий відповідач звернувся з такої заявою до суду (а.с. 246), будучи неодноразово та у різній способи викликаним для явки в судові засідання. Отже, як вбачається із поданої до суду заяви відповідача (а.с.246), [PERSON] позов визнав та вказав, що інші відповідачі перешкоджають йому та його дочці у користуванні спірним приміщенням, що свідчить про фактичне визнання ним обставин по справі, зокрема, і щодо наявності відповідної згоди на вселення позивачки. Враховуючи наявність згоди єдиного правомірного наймача спірної кімнати у квартирі на вселення позивача до цього житла, відсутність інших осіб, які б були вправі на законних підставах заперечувати проти вселення позивача до спірної кімнати, суд вважає за необхідне визнати за позивачкою право користування зазначеною кімнатою площею 9,2 кв.м. у квартирі спільного заселення [ADDRESS], а також вселити її у вказане приміщення. Резюмуючи, суд бере до уваги, що юридично квартира, в якій розташована спірна кімната, є квартирою спільного заселення (комунальна квартира), й цей статус не може бути змінений ані сторонами, ані судом в цьому провадженні, підставою для користування окремими частинами цієї квартири є різні самостійні договори найму жилого приміщення: у зв'язку з фактом смерті [PERSON] уповноваженим наймачем частини комунальної квартири, яку складає житлова кімната, площею 9,20 кв.м., може вважатися саме відповідач [PERSON], уповноваженим наймачем другої частини зазначеної комунальної квартири - відповідачка [PERSON]. Окремі договори найму жилого приміщення стали підставами для відкриття житлово-експлуатаційними організаціями окремих лицьових рахунків на ці приміщення названим різним наймачам. Останнє доводиться копіями квитанцій на нарахування та сплату окремих комунальних платежів, складених на ім'я правопопередника відповідача [PERSON] - [PERSON] (а.с. 17). Щодо вимоги про виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON] Згідно ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У відповідності до ч.3 ст.119 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Враховуючи, що спірна кімната є об'єктом окремого договору найму жилого приміщення, відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не вправі були самовільно займати це житло без згоди його наймача - [PERSON]. На обґрунтування таких дій зазначені особи мали надати суду його письмову згоду, як це вимагається правилом частини 1 статті 65 ЖК УРСР, чого вчинено не було. З огляду на це їх вселення необхідно визнати самовільним, що саме по собі не створює для них будь-яких прав на житло незалежно від тривалості такого протиправного користування. Таким чином, для вирішення позовної вимоги про виселення відповідачів істотним є встановлення факту правомірності, або відсутності ознак правомірності у їх діях, під час вселення у спірну кімнату відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Як було встановлено у судовому засіданні, підтверджено показаннями свідків (допитаними за клопотанням сторони відповідачів [PERSON], [PERSON]) та не заперечувалось самими відповідачами, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] проживають та користуються усією квартирою спільного заселення [ADDRESS], зокрема, й кімнатою, площею 9,2 кв.м. зазначеної квартири, у яку вони вселилися після смерті [PERSON] Обставини вчинення дій по зайняттю спірної кімнати названими відповідачами є дослідженими в іншому судовому провадженні під час розгляду цивільної справи №2-2245/11 за позовом [PERSON] до [PERSON], Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням та визнання права користування жилим приміщенням, судове рішення, постановлене за результатами розгляду якої, має преюдиційне значення для вирішення цієї справи. Так, згідно з рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 10.10.2013 року у задоволенні позову [PERSON] про визнання за нею права користування спірною кімнатою відмовлено, встановлено, що квартира [ADDRESS] є квартирою загального користування. У зазначеній квартирі зареєстрована [PERSON] і члени її сім'ї [PERSON] та [PERSON], які займають окрему кімнату площею 20,40 кв.м. Наймачем ізольованої кімнати площею 9,20 м.кв. у спірній квартирі до 1990 року був [PERSON] та член його сім'ї - син [PERSON] з 1979 року і до цього часу зареєстрований у спірній квартирі з правом проживання у кімнаті площею 9,20 м.кв. Право на звернення до суду із вимогами з підстав ст. 71 ЖК УРСР надано наймодавцю жилого приміщення, а також наймачу та членам його сім'ї. При цьому, за змістом ст. 61 ч.1 ЖК УРСР, договір найма жилого приміщення укладається між наймодавцем (житлово-експлуатаційною організацією, або відповідним підприємством, з установою, організацією) і наймачем (громадянином, на ім'я якого видано ордер). Предметом договору найму жилого приміщення є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат (ст.63 ч.1 ЖК УРСР). Відповідачка [PERSON] не є наймодавцем ізольованого жилого приміщення площею 9,20 м2 у квартирі загального користування, не є наймачем спірного жилого приміщення і не є членом сім'ї колишнього наймача [PERSON] та його сина [PERSON] Наведені обставини стали підставою для відмови у задоволенні позову [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою та про визнання за нею права користування спірною кімнатою. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Виходячи з наведеного, суд вважає встановленими та такими, що не підлягають доказуванню в цьому провадженні обставини, які свідчать про неправомірне користування [PERSON], [PERSON] та [PERSON] кімнатою, площею 9,20 кв.м. у квартирі [ADDRESS]. Таким чином, за умови встановлення права позивачки на користування спірним майном, а також за умови встановлення факту самоправного зайняття відповідачами спірної кімнати позовні вимоги [PERSON] про виселення [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. При цьому, суд не бере до уваги твердження представника відповідачів, що рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 10.10.2013 року, в частині відмови у задоволенні позову [PERSON] про вселення має преюдиційне значення для вирішення цього позову, оскільки вказаний позов ґрунтувався на інших підставах, та, як наслідок судом були встановлені інші обставини, а саме: що рішення, на підставі якого позивачка набула право користування спірним майном, - скасоване. При цьому, жодним рішенням суду відповідач [PERSON] таким, який втратив право користування спірним житлом, визнаний не був; враховуючи висновки вказаного суду апеляційної інстанції, ця особа не може й в цьому провадженні бути визнана позбавленою такого права, а так само - бути позбавлена своїх прав наймача спірного житла. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про визнання права, припинення дії, яка порушує право. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, враховуючи, позивачкою доведено усі обставини, на які вони посилається в якості підстав позову, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Outcome: approved