Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

Позивач звернулась до Миколаївського районного суду Львівської області із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Розвадівська сільська рада про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою : [ADDRESS] . В обґрунтування поданого позову позивач покликається на те, що їй на підставі договору дарування від 27.04.2018 належить будинок [ADDRESS] , а якому зареєстрований її колишній чоловік - [PERSON] [INFO] , однак в даному житлі він не проживає, не сплачує комунальні платежі в утриманні житла участі не бере , особистих речей в будинку не має. Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 18.02.2021 відкрито провадження та призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням( викликом) сторін на 10.03.2021. Ухвалою суду від 10.03.2021 розгляд справи відкладено на 31.03.2021. Судом розміщено (оприлюднено) на веб-порталі Судової влади України оголошення про виклик у судове засідання по справі № 447/242/21 відповідача [PERSON] ( [INFO] ). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала , просила такі задоволити, не заперечує проти винесення заочного рішення по справі. Третя особа без самостійних вимог Розвадівська сільська рада Стрийського району Львівської області явку свого представника в судове засідання не забезпечила, відповідно до поданого клопотання просить розгляд справи проводити без її участі, проти задоволення позову не заперечує. Відповідач - [PERSON] у судові засідання не з`явився, хоча про час та місце судового засідання був належним чином повідомлений . У зв`язку з цим суд визнає неявку відповідача неповажною та вважає, що справу можливо слухати у відсутності відповідача, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін. Відповідно до положень ст.ст.280-284 ЦПК України суд за згодою позивача та його представника вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів в порядку заочного розгляду. Заслухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується наявною в матеріалах справи належним чином засвідченою копією договору дарування серії ННВ № 599200 від 27.12.2018 . Відповідно до довідки № 01 від 04.01.2021 у будинку [ADDRESS] зареєстровані п`ятеро осіб: [PERSON] - власник, [PERSON] - тітка, [PERSON] - колишній чоловік, [PERSON] - дочка, [PERSON] - онука. Шлюб між сторонами - [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 07.09.2016 серія [NUMBER] . Згідно з актами про непроживання особи за місцем реєстрації від 04.08.2020,03.09.202002.10.2020,02.11.2020,03.12.2020,04.01.2021, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не проживає з 2008 року, на час перевірки його особистих речей не виявлено, про що підтверджують сусіди. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що відповідач є колишнім чоловіком позивача та зареєстрований у будинку [ADDRESS] , який на праві приватної власності належить позивачу [PERSON] . Відповідач у зазначеному житловому будинку з 2008 року не проживає, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Визначаючи наявність правових підстав для визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] ,суд враховує, що матеріали справи містять переконливі докази щодо непроживання та не користування [PERSON] спірним житлом протягом року. Докази поважності причин непроживання відповідача у спірному приміщенні протягом року у матеріалах справи відсутні. При визнанні судом особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття цієї особи з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, а також зважаючи на приписи статті 13 ЦПК України, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю. Окрім цього, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд дійшов висновку, що на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню понесені нею судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 908 грн.

Outcome: approved