Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовними вимогами до [PERSON], [PERSON], які в ході розгляду справи було збільшено, про солідарне стягнення грошових коштів в сумі основного боргу 78 941 грн., інфляційних витрат та трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 24 403, 68 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 14 жовтня 2009 року довірила на підставі нотаріальної довіреності [PERSON] та [PERSON] бути її представниками з питань, пов'язаних з укладенням правочинів стосовно експлуатації та продажу належного їй на праві приватної власності автомобіля «VOLSKWAGEN POLO», д/н [NUMBER], 2003 року випуску. Довіреність була видана з правом відчуження автомобіля, зняття його з обліку, отримання призначених позивачу грошей строком на один рік до 14.10.2010 року. Автомобіль відповідачі продали, про що позивач дізналась у 2013 році. Грошові кошти, які були отримані за продаж автомобіля, позивач не отримала, що порушило її права та умови довіреності. 21.05.2013 року позивач надіслала телеграми відповідачам з проханням надати до 30.05.2013 року звіт про виконання доручення щодо продажу автомобіля, але останні, отримавши телеграми, відповіді не надали. Позивач вважає, що відповідачі продали автомобіль, якій їй належав, безпідставно привласнили кошти, чим порушили її права як солідарні боржники, тому вона звернулась до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позов, збільшивши позовні вимоги в частині відшкодування від інфляційних втрат на суму 1669 грн. 96 коп. та в частині стягнення трьох відсотків річних в сумі 394 грн. 27 коп., а також, просили суд ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача 105 408 грн. 91 коп. Позивач вимог до відповідача [PERSON] не заявила, про що представником було надано письмову заяву, яка долучена до матеріалів справи. Представник відповідачів - [PERSON] та [PERSON], в судовому засіданні проти позову заперечував, вважаючи вказаних відповідачів як неналежних. Також зазначив, що позивач дійсно була власником вказаного транспортного засобу, який надала в оренду [PERSON], про що було складено відповідну довіреність. В 2009 році [PERSON] потрапив в ДТП та домовився продати пошкоджений автомобіль за 6 500 доларів США [PERSON] 02.10.2009 року [PERSON] отримав від [PERSON] завдаток у сумі 1 000 доларів США, а у замін, на підтвердження того, що власниця автомобіля дійсно бажає продати своє авто через нього привіз «довіреність на керування» від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] та [PERSON] 14.10.2009 року [PERSON], діючи в інтересах [PERSON], отримав від [PERSON] решту суми в розмірі 5 500 доларів США для передачі позивачу та привіз довіреність від її імені на ім'я [PERSON], [PERSON] На підтвердження отримання грошових коштів у сумі 6 500 доларів США [PERSON] надав розписку [PERSON] з поміткою « для передачі [PERSON]». Вважає, що [PERSON] не виконав свої зобов'язання перед довірителем [PERSON], а [PERSON] добросовісним набувачем майна, тому просив в позові відмовити повністю. Відповідач [PERSON], залучений в судовому засіданні 24.12.2013 року в якості співвідповідача в порядку ст. 33 ЦПК України, проти позову заперечував. Дослідивши матеріали справи та обставини справи в їх сукупності, вислухавши пояснення позивача, відповідача, представників сторін та свідка, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, дійшовши висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що між позивачем, яка була власником спірного автомобіля, та відповідачем [PERSON] 08.10.2008 року було укладено договір оренди з правом викупу транспортного засобу «VOLSKWAGEN POLO», д/н [NUMBER], 2003 року випуску (а.с. 92-101). Сторони обумовили строк оренди та розмір щомісячної плати, але в подальшому у зв'язку з неплатоспроможністю орендатора з жовтня 2009 року, позивач вирішила продати автомобіль. З метою продажу автомобіля, позивач домовилась з відповідачем [PERSON], надавши йому транспортний засіб та ключі від нього, що він організує продаж через своїх знайомих. [PERSON] порадив звернутись до [PERSON] та [PERSON], відповідачів по справі. Таким чином, позивач видала довіреність, яка була посвідчена 04.10.2009 року [PERSON], приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованої у реєстрі за № 240 (а.с. 8), в якій зазначено, що [PERSON] уповноважує [PERSON] або [PERSON] бути її представниками з питань, пов'язаних з експлуатацією та відчуженням спірного автомобіля, зняттям його з обліку, в тому числі з правом укласти та підписати договір купівлі-продажу на умовах та на їх розсуд, з правом отримання грошових коштів та виїзду за кордон, без права передоручення, строком до 14.10.2010 року. Разом з тим, судом встановлено, що 02.10.2009 року позивачем було видано довіреність з правом керування спірним транспортним засобом на [PERSON] та на відповідача [PERSON] Допитаний в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні підтвердив зазначені обставини щодо укладення договору оренди між ним та позивачем та пошуку фахівців для позивача з метою продажу її автомобіля «VOLSKWAGEN POLO», факт вчинення ДТП з його вини та у зв'язку з чим, продажу автомобіля. Свідок також зазначив, що передавав за проханням позивача довіреність на продаж автомобіля від 04.10.2009 року відповідачам [PERSON] та [PERSON] Крім того, заявив, що отримав кошти за продаж автомобіля від [PERSON] в розмірі 6 500 доларів США, про що є відповідна розписка. Зазначені кошти [PERSON] позивачу не були передані. Судом також було встановлено, що 17.09.2009 року відповідач [PERSON], керуючи спірним транспортним засобом, з його вини потрапив в дорожньо-транспортну пригоду та для покриття відшкодування, спричиненого автомобілю «PORHE», дн [NUMBER], передав спірний автомобіль «VOLSKWAGEN POLO» [PERSON], отримавши від нього грошові кошти. Але позивач заперечувала, що їй було відомо про вчинення [PERSON] дорожньо-транспортної пригоди та наголосила, що спірний автомобіль вона вирішила продати, не знаючи про ці обставини. Слід зазначити, що відносини, які виникли між сторонами за своєю правовою природою є відносинами представництва та доручення, поняття, підстави та форма яких регулюється главою 17 та главою 68 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 244 ЦК України, представництво здійснюється на підставі довіреності. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі ( ч. 3 ст. 244 ЦК України). За своїм юридичним змістом договір доручення є договором про представництво, оскільки повірений зобовязується діяти від імені довірителя ( ст. 1000 ЦК України ). Вимогами ст. 238 ЦК України встановлені певні обмеження для правочинів, які може вчиняти представник. Так, на підставі доручення повірений не має право укладати угоду від імені особи, яку він представляє, відносно себе особисто. Відповідно до інформації, отриманої від Управління державної автомобільної інспекції МВС України Головне Управління в м Києві, станом на 12.09.2013 рік, транспортний засіб «VOLSKWAGEN POLO», д/н [NUMBER], 2003 року випуску, зареєстрований за [PERSON] Але в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження щодо оформлення особисто відповідачем [PERSON] спірного автомобіля на своє ім'я за довіреністю на розпорядження від імені [PERSON] Крім того, як вже зазначалось, позивач, попередньо домовившись з відповідачами [PERSON] та [PERSON], оформила на їх ім'я довіреність на продаж автомобіля, яку передала їм через [PERSON] разом з автомобілем, техпаспортом та ключами від нього. Як зазначила позивач, сума за продаж автомобіля була обумовлена в розмірі 10 500 доларів США. Але доказів, які підтверджують розмір вказаної суми, суду не надавались. Що ж стосується розміру суми за продаж автомобіля, зазначеної в розписці - 6 500 доларів США, то судом встановлено наступне. Представник відповідачів наголошував, що рішення про продаж автомобіля позивачем було прийняте після вчинення ДТП, яка сталася 17.09.2009 року відповідачем [PERSON] та про яке позивачу було відомо. Представник відповідачів також зазначив, що [PERSON], діючи за згодою позивача, знайшов покупця - [PERSON] та 02.10.2009 року в якості завдатку отримав від останнього 1 000 доларів США, а решту коштів в розмірі 5 500 доларів США отримав 14.10.2009 року. Але надані заперечення представника відповідачів не співпадають з даними, які містяться в розписці, а саме, що [PERSON] отримував кошти частинами - 1000 доларів США 02.10.2009 року та 5 500 доларів США 14.10.2009 року. В тексті розписки зазначено, що кошти в розмірі 6 500 доларів США отримав [PERSON] від [PERSON] тільки 14.10.2009 року в якості оплати за автомобіль. Отже, встановлені обставини викликають сумнів в достовірності даних, які зазначені в розписці та не можуть прийматись до уваги. Разом з тим, вимоги позивача про солідарне стягнення грошових коштів з відповідачів [PERSON] та [PERSON] не узгоджуються із положеннями ст. 543 ЦК України, відповідно до якої солідарний обов'язок боржників виникає як обов'язок між кредитором та боржниками, а ніяк між довірителем та повіреним. Обов'язки, які встановлені до повіреного зазначаються в ст. 1006 ЦК України, відповідно до якої, повірений зобов'язаний повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення. Статтею 249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, може в будь-який час її скасувати. Припинення повноважень представника відбувається внаслідок одностороннього волевиявлення особи, яку він представляє. Як вже зазначалось, довіреність на розпорядження спірним автомобілем була видана позивачем строком на один рік та була дійсна до 14.10.2010 року. Позивач з вимогою про хід виконання наданої довіреності звернулась до відповідачів [PERSON] та [PERSON] тільки 21.05.2013 року шляхом надіслання телеграм. Доказів звернення до спливу дії довіреності та доказів поважності звернення після спливу дії довіреності суду не надавалось. Також, інших дій, спрямованих на втрату довірчого відношення позивача до відповідачів або у вигляді скасування довіреності, або відкликання довіреності, позивачем не вчинялось. Крім того, доказів отримання коштів відповідачами [PERSON] та [PERSON] одержаних від виконання доручення суду не надавалось. Таким чином, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, судом було враховане, що позивач самостійно надала вищевказану довіреність, якою уповноважила відповідачів [PERSON] та [PERSON] розпоряджатися спірним автомобілем, зокрема уповноважила представників від свого імені на його продаж та в силу положень ст.249 ЦК України, довіреність у визначеному законом порядку позивачем не була скасована, а також не була визнана недійсною й відповідно, відсутність правових підстав для солідарного стягнення грошових коштів з відповідачів [PERSON] та [PERSON] в розмірі 105 408 грн. 91 коп. Водночас, позивач не позбавлена можливості звернутись в порядку ст. 387 ЦК України з позовом про витребування свого майна з чужого незаконного володіння. З урахуванням наведеного сплачений позивачем судовий збір на підставі ст. 88 ЦПК України не підлягає стягненню з відповідачів на її користь. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed