Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] із вимогою про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позов обґрунтувала тим, що вона є квартиронаймачем квартири [ADDRESS] , в якій зареєстрована відповідач, але не проживає у ній тривалий час. Факт реєстрації місця проживання відповідача у згаданій квартирі ставить їй перешкоди в користуванні такою, оскільки позивач вимушена сплачувати за відповідача за комунальні послуги, якими не користується. У зв`язку з наведеним, позивач просить суд позбавити відповідача права користування квартирою [ADDRESS] засідання належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи учасники справи або їхні представники не з`явились, у зв`язку з чим розгляд здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Позивач подала заяву, в якій просить проводити розгляд справи без її участі; позовні вимоги підтримала повністю (а.с. 26); щодо заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 42). Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, однак поштові відправлення повернулись на адресу суду не врученими у зв`язку з відсутністю відповідача за вказаною адресою (а.с. 19-20, 31-34). Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, на підставі ст. ст. 211, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін і ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії талону до ордеру № 20 від 10.06.1985 року, квартира [ADDRESS] надана [PERSON] на право зайняття житлового приміщення (а.с. 8). Згідно довідки з місця проживання про реєстрацію і склад сім`ї № 396 від 15.06.2021 року разом з позивачем за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 9). Зі змісту довідки виданої Новогуйвинською селищною радою Житомирського району Житомирської області вбачається, що в квартирі [ADDRESS] , [PERSON] зареєстрована, але не проживає за вказаною адресою з 2014 року і по теперішній час (а.с. 11), що також стверджується актом обстеження на фактичне не проживання громадян за адресою № 20 від 15.04.2021 року (а.с. 10). Довідкою № 536 від 14.09.2021 року підтверджується, що квартира [ADDRESS] є комунальною власністю (а.с. 37). У відповідності до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.09.2021 року (а.с. 26), право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статті 61-70 ЖК УРСР передбачають і встановлюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. За змістом ст. 65 ЖК УРСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР). За змістом статті 68 ЖК УРСР, наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Згідно ч. ч. 1, 3 до ст. 815 ЦК України, наймач зобов`язаний використовувати житло лише для проживання у ньому, забезпечувати збереження житла та підтримувати його в належному стані. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IVсуди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. В свою чергу, в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див. пункт 41 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Отже, в даній конкретній ситуації визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у їх право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Окремо Суд звертає увагу, що питання щодо позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу 1 Конвенції, які стосуються захисту права власності (див. наприклад рішення Європейського Суду у справі «Андрій Руденко проти України»). Але враховуючи конкретні обставини справи, зміст позовних вимог та надані сторонами докази, Суд вважає за недоцільне розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу 1 Конвенції. Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. пункт 47 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідача законом» Суд враховує, що право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом врегульовано нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), а порядок збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами регламентовано нормами Житлового кодексу України(далі ЖК). Так, стаття 71 ЖК встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі статті 71 ЖК, що регулює правовідносини щодо збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами і стосуються наймача або членів його сім`ї. Тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідачів «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) Суд знаходить, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Отже, суд при співставленні «балансу інтересів» враховує, що спірна квартира має статус державного житлового фонду, користування жилими приміщеннями, в якому регулюється главою 2 ЖК. В свою чергу, пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 (з відповідними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК» судам роз`яснено, що відповідно до статті 107 ЖК наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідач не проживає в спірному житлі з 2014 року. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, такою, що втратила право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем не надано доказів, що вона проживає в спірній квартирі, користується нею, доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в спірній квартирі. З огляду на вищенаведене, а також те, що відповідач [PERSON] без поважних причин була відсутня у квартирі [ADDRESS] понад встановлений законом строк збереження права користування житлом, остання самостійно залишила дане жиле приміщення і протягом тривалого часу (понад один рік) не намагалася вселитись у таке, перешкод в користуванні спірною квартирою їй не чинилось і вона добровільно обрала собі інше місце проживання, а також з огляду на те, що формальна реєстрація відповідачки у спірній квартирі є такою, що перешкоджає позивачу [PERSON] у здійснені нею права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі. Також суд, з огляду на положення ст. 141 ЦПК України, вважає за потрібне стягнути з відповідача на користь позивача 908,00 грн судового збору.

Outcome: approved