Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що відповідач 26 червня 2014 року одержала від неї у позику для власних потреб в сумі: 6944 грн. і зобов'язалась повернути кошти до 30.06.2014 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов, відповідач власноручно написала розписку. Крім цього відповідач отримала від позивача у позику 27 червня 2014 року грошові кошти в сумі: 20160 грн., які зобов'язалась повернути до 27.07.2014 року, про що власноручно написала розписку, датовану 27.06.2014 року. Строк повернення коштів пройшов. Однак боргу, відповідач не повернула. На звернення позивача та дзвінки не реагує, зустрічі уникає, тому позивач звернулась до суду з даним позовом, яким просить суд стягнути з відповідача на її користь борг за договором позики в сумі 27104 грн. та судові витрати. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, пославшись на обставини та підстави, викладені у позовній заяві, просить суд позов задовольнити. Відповідач позов не визнала у повному обсязі, надала суду письмові заперечення та пояснила суду, що вона працювала в TOB «Виробничо-комерційна фірма «777 ЛТД», з травня 2012 року по червень 2014 року директором якої є позивач [PERSON] і яка оформила її як бухгалтера без відповідної освіти. Грошові кошти в сумі 27104 грн. відповідач особисто в борг не одержувала, ці суми виникли в наслідок перевірки податковою інспекцією і накладання штрафу на фірму. Позивач [PERSON] вирішила стягнути суми штрафів з відповідача примусивши її написати зазначені розписки під тиском застосування фізичної розправи і погрози вбивством. Вважає дії позивача кримінально-карними, тому у задоволені позову просить суд відмовити. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, покази свідка, оглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що відповідач [PERSON] 26.06.2014 року та 27.06.2014 року власноручно написала розписки про взяття в борг безвідсотково у позивача [PERSON] грошові кошти у розмірі 6944,00 грн. та 20160,00 грн., які зобов'язалась повернути 27.07.2014 року, що стверджується зазначеними розписками, які надані суду стороною позивача і звірені з оригіналами ( а.с.3-4). Факт написання вказаних розписок особисто відповідач в суді не заперечує. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до вимог ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. За ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно приписів ст. 1047 ЦК України розписка є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики. Суд також виходить з того, що у наданих суду розписках зазначені: сторони зобов'язання, грошова сума, яку заборгував відповідач, строк виконання зобов'язання та особистий підпис боржника. Отже, суд дійшов висновку, що між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України. Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж установлено договором /ч.1 ст.1051 ЦК/. При цьому, за змістом ч. 2 ст.1051 ЦК, при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошевість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами. За таких обставин суд не приймає до уваги покази свідка [PERSON], що відповідач не отримувала грошових коштів за вказаними розписками. Також суд враховує, що відповідач звернулась до правоохоронних органів лише після відкриття провадження у справі. У зв'язку з проведенням досудового розслідування в порядку кримінального судочинства розгляд даної справи було зупинено ухвалою суду від 19.11.2014 року (а.с.73) і постановою слідчого МВС України від 11.02.2015 року кримінальне провадження закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення в діях позивача [PERSON] При вирішені цивільного спору суд враховує, що відповідачем не надано суду жодного доказу, які б спростовували наведені вище висновки суду. Таким чином, проаналізувавши всі надані докази, суд приходить до висновку, що наданими письмовими доказами, а саме: вказаними вище розписками, підтверджується факт укладення договору позики між сторонами по справі, оскільки розписка є документом, який підтверджує і передачу грошей позичальнику, і одночасно свідчить про укладення договору позики на певних умовах. Крім того, згідно зі ст.1051 ЦК України відповідач має право оспорити договір позики із підстав безгрошовості договору, однак відповідач такого позову не пред'являла. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобов'язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання /неналежне виконання/. У відповідності до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику /грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем/ у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим у відповідності до норм ЦПК в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Згідно ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом були надані рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Враховуючи наведене позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими, підтверджені доказами, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що між сторонами по справі дійсно було укладено договір позики на суму 27104,00 грн. і відповідач не виконала умови укладеного між сторонами договору щодо своєчасного повернення суми боргу, тому позовні вимоги слід задовольнити. Крім цього у відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати з оплати судового збору в сумі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved