Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі з 15 січня 2015 року по 10 червня 2015 року в сумі 17086,02грн; середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 21731,22грн.; компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку та моральну шкоду у розмірі 30000грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що 04.10.2012 року позивач була прийнята на роботу до ТОВ «Епіцентр К» у м.Херсоні на посаду бухгалтер кафе. 26.12.2014 року вона звернулася до директора ТОВ «Епіцентр К» в м.Херсоні про звільнення її з займаної посади з 27.12.2014 року у звязку з доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку. Оскільки в прийнятті цієї заяви було відмовлено, позивач відправила її поштою, яку останній отримав 09.01.2015 року. Через нервове напруження, що виникло після психологічного тиску працівників відповідача, позивач захворіла та з 29.12.2014 року по 14.01.2015 року перебувала на лікарняному. 15.01.2015 року позивач звернулась до відділу кадрів та надала оригінали листів непрацездатності, які не були прийняті. В подальшому всі звернення позивача з приводу звільнення її з посади на підставі ст. 38 КЗпП України ігнорувались посадовими особами відповідача. 10.06.2015 року позивача було звільнено з займаної нею посади, видано трудову книжку, але як зазначає позивач не проведено виплату усіх сум, що належали їй від підприємства, що змусило позивача звернутись до суду із вказаними вимогами. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача позов не визнав, проти його задоволення заперечував. Розглянувши надані документи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження позивач має малолітню дитину доньку [PERSON], [INFO]. З 04.10.2012 року позивач працювала у Будівельно-господарському гіпермаркет «Епіцентр К» м Херсона належному ТОВ «Епіцентр К» на посаді бухгалтера кафе. 09.01.2015 року до Будівельно-господарського гіпермаркету «Епіцентр К» м. Херсон надійшла заява позивача про звільнення її з посади бухгалтера кафе за власним бажанням у зв'язку з неможливістю продовжувати роботу (догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку) з 27.12.2014 року. Дата написання заяви 26.12.2014 року. Дата поштового відправлення 26.12.2014 року. Згідно листків непрацездатності від 29.12.2014 року та 08.01.2015 року позивач перебувала на лікарняному з 29.12.2014 року 06.01.2015 року та з 08.01.2015 року по 14.01.2015 року. До роботи, після виходу з лікарняного, позивач мала стати 15.01.2015 року. 28.01.2015 року позивач повторно звернулась до Будівельно-господарського гіпермаркету «Епіцентр К» м. Херсон із заявою, в якій просила звільнити її з посади на підставі\~ст. 38 КЗпП України\~у зв'язку з доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку з врахуванням часу перебування на лікарняному та до якої долучила листки непрацездатності. Листами керівництва Будівельно-господарського гіпермаркету «Епіцентр К» м.Херсон від 14.01.2015 року (отримано 27.01.2015 року) та від 31.01.2015 року (отримано 03.02.2015 року) позивачу роз'яснено про необхідність написання заяви про звільнення поточною датою із зазначенням конкретної дати звільнення та попереджено про можливість звільнення у зв'язку з допущенням прогулів. 09.06.2015 року позивач звернулась до відповідача з заявою про звільнення її з посади бухгалтера кафе за власним бажанням з 10.06.2015 року в звязку з неможливістю продовжувати роботу догляд за дитиною до досягнення нею 14 річного віку. Відповідно до ст. 38 КЗпП України, у разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк про який просить працівник. 10.06.2015 року наказом №68-к було звільнено позивача з посади бухгалтера відділу «кафе» з 10.06.2015 року за власним бажанням у звязку з доглядом за дитиною до досягнення нею 14-річного віку. В день звільнення позивач була ознайомлена з цим наказом та отримала трудову книжку. Зазначені обставини підтверджуються особистим підписом позивача на наказі та в журналі обліку трудових книжок. Згідно вимог ч. 1\~ст. 47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Частиною 1\~ст. 116 КЗпП України\~визначеного, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна особа зобовязується довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. З наведених вище нормативних положень слідує, що саме в день звільнення власник або уповноважений ним орган зобовязаний видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним повний розрахунок. 10.06.2015 року в день звільнення позивачу було видано належним чином оформлену трудову книжку, що підтверджується підписом позивача в наказі про звільнення та в журналі обліку трудових книжок. Також товариство прозвело з нею повний розрахунок шляхом перерахування на картковий рахунок позивача суми у розмірі 1430,22грн., що включала компенсацію за невикористану відпустку за 20 календарних днів. Вимоги позивача про виплату їй заборгованості по заробітній платі за період з 15.01.2015 року по 10.06.2015 року та компенсацію за невикористані дні відпустки на думку суду є безпідставними, оскільки, позивач у період з 15.01.2015 року по 10.06.2015 року на робочому місці не зявлялась, але і не була звільнена. Даний факт підтверджується актами про прогули. 10.06.2015 року позивача було звільнено за її власним бажанням, до цього часу вона не подавала належним чином оформленої заяви про звільнення. З позивачем було проведено повний розрахунок в день звільнення, що підтверджується бухгалтерською довідкою про нарахування та виплату належних сум позивачу. Пояснення сторони позивача про те, що невикористана частина щорічної основної відпустки позивача складає 21 календарний день, а їй було фактично нарахована та виплачена за 20 календарних днів є безпідставними, оскільки довідка №135 від 18.03.2015 року щодо компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки за 21 календарний день є помилковою, що доведено стороною відповідача в судовому засіданні. Вірною є довідка №168 від 17.09.2015 року, в якій зазначено, що в день звільнення 10.06.2015 року позивачу перераховано компенсацію за невикористану відпустку за 20 календарних днів в сумі 1430,22грн., та виплата проведена в повному обсязі. Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану основну щорічну відпустку задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди також не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування її наявності та розміру.

Outcome: dismissed