Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

позивач звернулась в суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що за договором дарування він є власником квартири [ADDRESS] Одна з кімнат вказаного будинку площею 35,40 кв.м. містить окремий вхід через горище, однак відповідач чинить йому перешкоди у доступі до горища шляхом самовільного встановлення до дверей горища замка і використання вказаного приміщення для власних потреб. Відповідач в добровільному порядку відмовляється вивільнити вказане приміщення, чим порушує його права як власника. Просить суд зобов'язати [PERSON] не чинити перешкоди в доступі до належної йому на праві приватної власності квартири [ADDRESS] Позивач 28.08.2013 року уточнив позовні вимоги, згідно яких, окрім вимог зазначених у позовній заяві, просить зобов'язати відповідача не чинити перешкод у доступі до квартири [ADDRESS] та зобов'язати його звільнити вищевказане приміщення. Відповідач [PERSON] звернувся в суд зі зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON], Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у Львівській області, про визнання договору недійсним та зобов'язання до вчинення дій. Стверджує, що рішенням Галицького районного суду м.Львова від 23.12.2011 року за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 166,10 кв.м., яку останній подарував [PERSON] Проте, 23.12.2013 року Апеляційний суд Львівської області скасовано рішення Галицького районного суду від 23.12.2011 року та прийнято нове рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності. Зазначає, що [PERSON] не мав правових підстав на розпорядження вищевказаним майном, а відтак відповідачі без правових підстав користуються спірним майном. Просить суд визнати недійсним договір дарування від 27.03.2012 року укладений між [PERSON] та [PERSON] та зобов'язати Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно РС ГУЮ у Львівській області скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS]/15, загальною площею 166,10 кв.м. Крім того, 07.02.2014 року представником відповідача за первісним позовом уточнив вимоги зустрічного позову. Просить суд витребувати із незаконного володіння [PERSON] приміщення горища у будинку [ADDRESS] площею більше 29 м.кв. Представники позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні надали пояснення, аналогічні викладеним у первісній позовній заяві, уточнивши позовні вимоги. Просять суд відмовити у задоволенні зустрічного позову за безпідставністю. Представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) [PERSON] - [PERSON] заперечив проти задоволення первісного позову з мотивів викладених у зустрічній позовній заяві та доповненнях до неї. Просить суд задовольнити зустрічний позов у повному обсязі. Інші сторони у судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Відповідно до ст.169 ЦПК України суд вважає за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності на підставі наявних у справі доказів, які вважає достатніми. Заслухавши думку сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], що підтверджується копією Договору дарування квартири від 27.03.2012 року та витягом про державну реєстрацію прав (а.с.3-4). У вказаній квартирі зареєстрованих осіб немає, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім'ї і прописки №2134 від 27.09.2012 року (а.с.7). Згідно з довідкою Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» №3108 від 06.06.2013 року (а.с.67), станом на 29.12.2012 року квартири [ADDRESS] зареєстровані на праві приватної власності за [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], 27.03.2012 року №656. Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 23.12.2011 року у справі №2-3078/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності, у задоволенні первісного позову відмовлено. Зустрічний позов задоволено. Вирішено визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.112-116). Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23.12.2013 року у справі №22-ц/783/5869/13 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Галицького районного суду м.Львова від 23.12.2011 року в частині задоволення зустрічного позову [PERSON] скасовано і в цій частині ухвалено нове, яким відмовлено [PERSON] у задоволенні його позовних вимог за зустрічним позовом. Тому у [PERSON] не було правових підстав на розпорядження вищевказаним майном. У відповідності до вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на викладене, незважаючи на те, що [PERSON] зазначений у правовстановлюючих документах власником квартири [ADDRESS] проте, такі правовстановлюючі документи видані на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано, суд критично оцінює такий доказ та приходить до виснову, що в задоволенні первісного позову слід відмовити. Відповідно до ст.15 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочинів недійсними позивач, в силу ст.10 ЦПК України, зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності кожного правочину. Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК України. Проте ст.216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. За змістом ст.ст.215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину. Так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Оскаржуючи договір дарування від 27 березня 2012 року, позивач за зустрічним позовом - відповідач за первісним позовом не довів суду яке його невизнане чи оспорювань право порушено. Як на підставу своєї вимоги позивач посилається на факт скасування судового рішення у зв'язку із винесенням якого було укладено цей договір. При цьому сторони договору його не оспорюють. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) [PERSON] стороною в оспорюваному договорі купівлі-продажу не був. Сторони договору вимог про визнання договору купівлі-продажі недійсними не заявляли. Також безпідставними є вимоги відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) [PERSON] щодо витребування із незаконного володіння [PERSON] приміщення горища у будинку за адресою: [ADDRESS] у відповідності до ст. 387 ЦК України та щодо витребування майна у добросовісного набувача у відповідності до ст. 388 ЦК України. Слід зазначити, що одночасні вимоги позивача та обрані способи захисту: про визнання недійсними правочинів та застосування наслідків недійсності у відповідності до ст. ст. 215, 216, 230 ЦК України, про витребування майна із чужого незаконного володіння за ст. 388 ЦК України є взаємовиключними. При визнанні правочину недійсним перевіряються підстави дійсності (недійсності) правочину незалежно від добросовісності набувача, а при витребуванні майна підстави дійсності чи недійсності правочину не мають значення, а перевіряються умови добросовісності чи недобросовісності набуття майна та підстави вибуття цього майна із володіння власника. Отже, на угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), оскільки закон передбачає інші наслідки такого порушення. Пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ст. ст. 387, 388 та 396 ЦК України право заявляти віндикаційний позов має власник або титульний володілець майна. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Звертаючись до суду з вимогою про витребування із незаконного володіння [PERSON] приміщення горища, позивач за зустрічним позовом посилається на те, що таке приміщення є спільною сумісною власністю усіх мешканців житлового будинку, проте не наводить правових підстав представництва саме ним їхніх інтересів та не доводить їхньої згоди на розпорядження цим майном. Відповідно до ст. 328 ЦК України 2004 року, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом положень ст. 392 ЦК України 2004 року право власності може бути визнано на підставі рішення суду за умови наявності правових підстав для підтвердження позивачем права власності на спірне майно. Оцінюючи докази у їх сукупності, оскільки позивачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом не доведено обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх позовних вимог, суд приходить до висновку, що в задоволенні обох позовів слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed