Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, обґрунтовуючи позов тим, що 02.03.1991 року вона уклала шлюб з [PERSON], який був розірваний рішенням суду від 14.10.2008 року. 27.06.1996 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами на земельній ділянці площею 532 кв.м. за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Рози Люксембург, 36. Земельна ділянка не була предметом договору купівлі-продажу, оскільки належала до комунальної власності. 25.06.2004 року по закінченню будівництва, за заявою її чоловіка, житловий будинок за адресою: м.Дніпропетровськ, вуд.[PERSON], 36 було введено в експлуатацію. В подальшому, при розлучені, між нею та [PERSON] виник спір з приводу поділу сумісно нажитого майна, у її вимогах про поділ земельної ділянки було відмовлено, оскільки остання належала [PERSON] на підставі права особистої власності, у звязку з виділенням її рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 18.06.1998 року третій особі. Отримати вказане рішення вона не змогла, оскільки у її прохані архівним управлінням було відмовлено. Враховуючи, що спільний житловий будинок та земельна ділянка перебувала в спільному користуванні, але земельна ділянка була видана виключно [PERSON], оскаржуване рішення порушує її права. Так, з державного акту про право власності на земельну ділянку, не вбачається передання права власності на земельну ділянку у спільну власність подружжя. 04.03.2014 року вона звернулась до Дніпропетровської міської ради з листом-вимогою внести зміни до державного акту та рішення про передачу земельної ділянки у власність, зазначивши її співвласником останньої. Листом від 16.04.2014 року Дніпропетровською міською радою повідомлено про неможливість втручання у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування та розпорядження власністю, а також про неможливість скасування рішення виконавчого комітету. 07.08.2014 року вона звернулась до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з аналогічним позовом, проте позовна заява була їй повернута у звязку з непідсудністю. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі, клопотання про відкладення судового засідання до канцелярії суду не надходили. Представник третьої особи1 в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі, клопотання про відкладення судового засідання до канцелярії суду не надходили. Представник третьої особи2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що права позивача не порушені, право користування не припинено, право на приватизацію не було використано позивачем за власним розсудом, з метою використання його у майбутньому, окрім того, позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки про державний акт на право власності на земельну ділянку вона була обізнана з моменту його отримання третьою особою. Суд, заслухавши осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому\~\~\~пункту 2\~постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей\~8,\~124 Конституції, статей\~26,\~30,\~87-90,\~97,\~100,\~102,\~118,\~123,\~128,\~143-146,\~149,\~151,\~153-158,\~161,\~210,\~212 ЗК України, глав 27, 33, 34\~ЦК України,статті 15 ЦПК України,\~статті 12 Господарського процесуального кодексу України\~судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Виходячи з викладеного, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Згідно з ст.22 Земельного кодексу України 1990 року, який діяв на час прийняття рішення №1159 від 18.06.1998 року, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі, і одержання документа, що посвідчує це право; приступати до використання земельної ділянки до встановлення меж цієї ділянки в натурі і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування, забороняється. [PERSON] до ст.23 Земельного кодексу України 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами. [PERSON] до ст.17 цього Кодексу, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться [PERSON] народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, [PERSON] народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї. [PERSON] народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) [PERSON] народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) [PERSON] народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Згідно з ст.42 цього Кодексу, громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. [PERSON] до Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок», передача громадянам України безплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, провадиться один раз, про що обов'язково робиться місцевими [PERSON] народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює. Згідно із оспорюваним рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №1159 від 18.06.1998 року, на підставі заяви третьої особи [PERSON] та Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок», безоплатно у власність [PERSON] передано земельну ділянку по вул.Рози Люксембург, 36 у м.Дніпропетровську, площею 0,052 га. На підставі цього рішення 23.07.1998 року на імя [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на землю серії ДП Д*015250 69102062. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.05.2012 року встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 02.03.1991 року по 14.10.2008 року перебували у шлюбі та набули за час спільного сумісного проживання домоволодіння за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Рози Люксембург, 36. Даним рішенням установлено, що земельна ділянка за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Рози Люксембург, 36 є приватною власністю [PERSON] [PERSON] до ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно із ст.24 Кодексу про шлюб та сімю, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Так, при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК в редакції 1992 р. до набувача від відчужувача автоматично переходило право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження, з необхідністю подальшого оформлення переходу права власності. [PERSON] до ст. 30 Земельного кодексу України (в редакції1990р., що діяла станом на вересень 1998року), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Згідно з п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», відповідно до ст.12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Із аналізу змісту положень ст.ст.\~1,\~3 ЦПК України, ст.ст.\~15,\~16 ЦК України\~випливає, що право на судовий захист пов'язане виключно з порушенням суб'єктивного права позивача, при цьому суд захищає лише порушені права позивача, обставини дійсного (реального) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач, та відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб'єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. З огляду на викладене вище, судом також відзначається, що за принципом змагальності, визначеним в\~ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 14 Конституції України\~встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Так, за ст.16 ЦК України передбачено такі способи захисту цивільного права як визнання правочину недійсним та визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Розвязуючі позовні вимоги про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 18.06.1998 року №1159, суд зазначає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного, невизнаного, оспорюваного права, оскільки такого способу захисту ст.16 ЦК України не передбачено. Рішення органу місцевого самоврядування є актом індивідуальної дії та може бути визнане за наявності на те правових підстав протиправним (незаконним), що тягне за собою його скасування. Поряд з цим, суд не встановив порушень прав позивача постановленням оспорюваного рішення, оскільки суд погоджується з висновком Апеляційного суду Дніпропетровської області в рішенні від 10.05.2012 року щодо належності спірної земельної ділянки на праві приватної власності [PERSON], у звязку з реалізацією особистого права на отримання земельної ділянки у власність, що закріплено у Конституції України. Крім цього, позивачем не наведено які саме норми матеріального права порушені відповідачем при прийнятті оспорюваного рішення, зокрема, в частині отримання її згоди на передачі землі, судом самостійно не встановлено порушення процедури передачі у власність [PERSON] земельної ділянки. Разом з тим, державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Таким чином, в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. [PERSON] до п. 11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»,\~\~встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Представником третьою особи2 в судовому засіданні та у письмових запереченнях було заявлено про застосування позовної давності, проте, з огляду на недоведеність позовних вимог, суд відмовляє в позові за безпідставністю. [PERSON] до ст.88 ЦПК України, судовий збір слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed