Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом, який обґрунтувала тим, що [PERSON] та [PERSON], які є її двоюрідними дідом та бабусею, а також їх синові [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS]. 12.02.2005 року [PERSON] та [PERSON] були складені заповіти, відповідно до яких все майно, що їм належало вони заповіли позивачу. 06.04.2005 року померла [PERSON], після чого позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак свідоцтво на право власності на її частину квартири видано не було за браком коштів на оформлення спадщини. 26.12.2007 року помер [PERSON] та за життя ним було складено заповіт, відповідно до якого він заповів усе своє майно [PERSON], яка орендувала у нього кімнату. Просить визнати вказаний заповіт недійсним, з підстав встановлених ст. 225 ЦК України, оскільки даний заповіт було посвідчено в присутності свідка, який є дідусем чоловіка [PERSON], а також в момент посвідчення заповіту [PERSON] мав дуже поганий стан здоровя, майже нічого не бачив, тому не міг усвідомлювати значення своїх дій. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Відповідачі у судові засідання не зявлялися, при цьому про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, заяв про відкладення розгляду справи, про розгляд справи за їх відсутності, а також заперечень стосовно позовних вимог до суду надано не було. Третя особа у судове засідання не зявився, про причини неявки суд повідомлено не було. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судовим розглядом встановлено, що відповідно до довідки КП «Харківське міськеБТІ» від 10.06.2015 року квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 15.01.1999 року належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], ? частини квартири, та ? частини квартири на підставі рішення народного Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01.12.2009 року [PERSON] (а.с. 5). 12.02.2005 року [PERSON] та [PERSON] були складені заповіти, відповідно до яких останні заповідали все належне їм майно [PERSON] (а.с. 14-15). Відповідно до заповіту від 29.11.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] заповідав усе своє майно [PERSON] (а.с. 59). Згідно змісту вказаного заповіту, заповіт був складений та записаний зі слів [PERSON] нотаріусом, та у звязку з його слабким зором прочитаний в голос свідками [PERSON] та [PERSON], та він відповідає дійсним намірам [PERSON] і підписаний ним власноручно (а.с. 59). Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01.12.2009 року визначено частки співвласників квартири [ADDRESS] [PERSON], [PERSON], [PERSON] по 1/3 частині за кожним, а також визнано за [PERSON] право власності на 1/6 частину вказаної квартири в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], та визнано право власності за [PERSON] на ? вказаної квартири в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] (а.с. 6-7). Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. За ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Для обґрунтування позовних вимог позивач, його представник посилалися на те, що [PERSON] в період з 05.11.2007 року по 27.11.2007 року перебував на лікуванні у Харківському обласному госпіталі ІВ з діагнозом ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба, нижнодольова пневмонія, дивертикул стравоходу, портальна гіпертензія, гепатемегалія, а заповіт був складений 29.11.2007 року, тобто через день після того, як його виписали і помер [PERSON] 26.12.2007 року, що, як на їх думку, свідчить про те, що [PERSON] в момент посвідчення заповіту не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. Відповідно до наданої копії медичної картки № 3023 [PERSON] дійсно в період з 05.11.2007 року по 27.11.2007 року перебував на лікуванні у Харківському обласному госпіталі ІВ з діагнозом ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба, нижнодольова пневмонія, дивертикул стравоходу, портальна гіпертензія, гепатемегалія та 27.11.2007 року у даній картці зроблено запис про те, що [PERSON] пройшов курс лікування та може бути виписаний додому під нагляд дільничного лікаря (а.с. 62-86). Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК). Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Згідно з ч.1 ст.143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.145 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи. В судовому засіданні позивачем та його представником клопотання щодо призначення посмертної судово-психіатричної експертизи для визначення психічного стану спадкодавця на момент посвідчення оспорюваного заповіту не заявлялися. Будь-яких інших доказів щодо стану здоров'я заповідача суду не надано, а тому суд вважає, що відсутні належні докази, які б підтверджували ті обставини, що [PERSON] в момент посвідчення заповіту не усвідомлював за станом здоров'я значення своїх дій та не міг керувати ними, у звязку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі ст. 88 ЦПК України, у звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір підлягає зарахуванню в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed