Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу й моральної шкоди, які вона в процесі розгляду справи збільшувала (а.с. 72, 116). В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 17 липня 2013 року на підставі наказу директора ТОВ «Зоря» № 33-к її було звільнено з роботи за винні дії при обслуговуванні товарних цінностей, що дають підстави для втрати довіри, за п. 2 ст. 41 КЗпП України. Вважає своє звільнення з посади завідуючої складом мех.току незаконним та безпідставним, а наказ прийнятий з порушенням чинного законодавства. Зазначає, що відповідно до норм КЗпП України підставою для розірвання трудового договору у зв'язку з втратою довіри є здійснення працівником винних дій, а роботодавець зобов'язаний довести і факт порушення і вину працівника. При звільненні їй не було доведено підстави звільнення, які безпосередньо її винні дії стали підставою для втрати довіри. Також позивач вказує на той факт, що з наказом про звільнення з роботи її не ознайомлено, що, на думку [PERSON], свідчать про порушення ст. 47 КЗпП України. Крім того, позивач зазначає, що пропрацювавши на підприємстві 23 роки, вона сумлінно та професійно виконувала покладені на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку обов'язки. За весь час роботи на підприємстві вона жодного разу не притягувалась до дисциплінарної відповідальності. Що, на її думку, також свідчить про незаконність її звільнення за п. 2 ст. 41 КЗпП України. На підставі викладеного, позивач змушена звернутися до суду за захистом свої прав та просить поновити її на посаді завідуючої складами мех.тока ТОВ «Зоря», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, зазначивши, що була звільнена без законної на те підстави, тому її має бути поновлено на роботі, їй також має бути виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. Представник позивача на обґрунтування позовних вимог зазначила, що за змістом ч. 2 ст. 41 КЗпП України, звільнення з мотивів втрати довір'я можливе за наявності трьох умов, а саме: певна категорія працівників (які безпосередньо обслуговують грошові, товарні або культурні цінності); винні дії цієї категорії працівників (вчинені умисно або з необережності); винні дії працівника повинні давати підстави для втрати довір'я до нього. Ключовим моментом для віднесення працівника до категорії осіб, які можуть бути звільнені на підставі втрати довір'я є поняття безпосереднього обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей. Тобто до посадових обов'язків працівника мають входити обов'язки по обслуговуванню грошових, товарних або культурних цінностей, які можуть бути передбачені трудовим договором, посадовою інструкцією, тарифно-кваліфікаційними довідками або іншими локальними нормативними актами, розробленими та затвердженими на підприємстві. В будь-якому випадку покладення на працівника таких обов'язків має бути документально підтверджено. На думку представника позивача, [PERSON] не відноситься до цієї категорії працівників, оскільки відсутні документи, які б підтверджували покладення на неї обов'язків безпосереднього обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей. Так, посадова інструкція завідуючої складами мех.току на підприємстві не розроблялась. Посадова інструкція включає перелік обов'язків працівника. Оскільки у ТОВ «Зоря» посадова інструкція не розроблялась. [PERSON] зі змістом своїх трудових обов'язків не була ознайомлена, отже, пред'являти їй претензії за невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків у такому випадку неможливо. Крім того, з [PERSON] як завідуючою складами мех.току не украдався договір про повну матеріальну відповідальність. При цьому, представник позивача вважає наданий стороною відповідача договір про повну матеріальну відповідальність від 21 травня 2013 року, укладений між ТОВ «Зоря» та [PERSON], неналежним доказом, відповідно до вимог ст. 58 ЦПК України, оскільки не містить інформацію щодо предмету доказування - винних дій [PERSON] Також представник позивача наголосила на відсутності належних та допустимих доказів винних дій [PERSON], які призвели до втрати довір'я, зазначивши при цьому, що надані представником відповідача акти від 05 вересня 2013 року та 25 вересня 2013 року, а також Звіт з виконання погоджених процедур, щодо бухгалтерської інформації, не встановлюють та не доводять винних дій [PERSON] та взагалі подані з порушенням вимог ч. 1 ст. 131 ЦПК України і не можуть бути прийняті судом. На підставі викладеного, представник позивача наполягала на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «Зоря» у судовому засіданні позов не визнав, вважає звільнення позивача за п. 2 ст. 41 КЗпП України законним та обґрунтованим, оскільки позивач допустила порушення під час обслуговування матеріальних цінностей в червні та липні 2013 року, а саме нею були зроблені не існуючи запаси зерна (надлишки), про що свідчить акт від 05 вересня 2013 року про переваження насіннєвого матеріалу в складах № 2 та № 4 та Звіт з виконання погоджених процедур, щодо бухгалтерської інформації, які підтвердили надлишки товарних запасів на складі згідно первинних бухгалтерських регістрів, що був проведений аудиторською фірмою «Злагода». Крім того, факти вчинення винних дій [PERSON] підтверджуються: пояснювальними записками самого звільненого працівника, перша пояснювальна датована 14 липня 2013 року, в якій зазначається, що позивач самостійно пішла з роботи і тимчасово, на словах, передала виконання своїх обов'язків [PERSON], та дві пояснювальні від 17 липня 2013 року, в яких позивач зазначає, що вона двічі невірно зробила облік по складам. Також при звільненні взято до уваги той факт, що працівник вже притягувався до дисциплінарної відповідальності за халатні дії та порушення обліку соняшника в 2010 році. Безпідставними вважає представник відповідача і посилання позивача на факт не ознайомлення її з наказом про звільнення, посилаючись при цьому на досліджений у судовому засіданні оригінал наказу № 52 від 17 липня 2013 року «Про халатне відношення до своїх обов'язків працівників мех.току, звільнення та призначення на посаду», де на зворотній стороні цього наказу міститься особистий підпис [PERSON] щодо ознайомлення з наказом про звільнення 17 липня 2013 року. Від ознайомлення з наказом № 33-к від 17 липня 2013 року [PERSON] відмовилась, про що свідчить акт від 17 липня 2013 року. Зважаючи на законність та обґрунтованість звільнення, безпідставними представник відповідача вважає і вимоги щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Крім того, зазначає, що позивачем зроблено невірний розрахунок щодо стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, який є значно завищеним. На підставі викладеного, представник відповідача просить повністю відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню у зв'язку із наступними встановленими судом обставинами та відповідними до них правовідносинами. З відомостей, що містяться в трудовій книжці позивача, судом встановлено, що 03 травня 1990 року [PERSON] прийнята до колхозу «Зоря» на посаду завідуючої мех.току. 23 лютого 1993 року колхоз «Зоря» був перетворений у КСП «Зоря», а 07 березня 2000 року перетворений на ТОВ «Зоря». 30 червня 2004 року наказом № 53-к від 02.07.2004 позивач переведена завідуючою складами мех.току (а.с. 77). Наказом по підприємству № 52 від 17 липня 2013 року «Про халатне відношення до своїх обов'язків працівників мех.току, звільнення та призначення на посаду» [PERSON] було відсторонено від роботи та звільнено з займаної посади за винні дії при обслуговуванні товарних цінностей, що дають підстави для втрати довір'я з 17 липня 2013 року (а.с. 98). Звільнення [PERSON] на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України було оформлене наказом № 33-к від 17 липня 2013 року (а.с. 158). Статтею 36 КЗпП України передбачається, що підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39) та з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41). Відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Звільнення у зв'язку з втратою довір'я відноситься до додаткових підстав розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов. У відповідності до роз'яснень п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довір'я (п. 2 ст. 41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Втрата довір'я може бути обумовлена лише винними діями працівника, які він зробив усвідомлено або з необережності, що дає підставу роботодавцю не довіряти такому працівникові. Як правило, такі дії мають корисливий характер. Це крадіжки цінностей, використання їх у своїх особистих цілях, порушення правил торгівлі, відпуск товарів у борг, порушення правил зберігання матеріальних цінностей, допущення недостачі або надлишків товарів, халатне відношення до роботи тощо. Ключовим моментом у визначенні, чи відноситься працівник до осіб, які можуть бути звільнені на підставі втрати довір'я до них, є поняття безпосереднього обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей. Як встановлено судом, 21 травня 2013 року між ТОВ «Зоря» та працівником мех.току [PERSON] було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с. 99). Відповідно до п. 1 договору, працівник, який займає посаду завідуючої складами або виконує роботу, яка безпосередньо пов'язана зі зберіганням, прийманням зерна, фуражу в склади, достовірністю звітності, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення зберігання ввірених йому підприємством, установою, організацією матеріальних цінностей… З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] обіймала посаду завідуючої складами мех.току, виконувала роботу, яка безпосередньо пов'язана зі зберіганням, прийманням зерна, фуражу в склади, а тому, відповідно до умов договору про повну матеріальну відповідальність, несла повну матеріальну відповідальність за незабезпечення зберігання ввірених їй товарно-матеріальних цінностей. Таким чином, суд робить висновок, що [PERSON] відноситься до категорії працівників, які безпосередньо обслуговують матеріальні цінності, і тому може бути звільнена за п. 2 ст. 41 КЗПП, оскільки вона обслуговувала саме матеріальні цінності, які знаходяться на складах ТОВ «Зоря». Відсутність посадової інструкції на підприємстві не ставить під сумнів існування у позивача матеріальної відповідальності, оскільки наказом № 53-к від 02 липня 2004 року [PERSON] була переведена завідуючою складами мех.току, сама посада відносить її до певної категорії працівників і передбачає виконання робіт по обслуговуванню матеріальних цінностей підприємства. Другою необхідною умовою для розірвання трудового договору у зв'язку з втратою довір'я є здійснення працівником винних дій. Форма вини при цьому значення не має. Однак власник, у разі виникнення спору, повинен довести і факт порушення, і вину працівника. З досліджених доказів вбачається, що позивачем [PERSON] були допущені винні дії, які полягають у порушенні обслуговування матеріальних цінностей, оскільки в червні та липні 2013 року були зроблені не існуючі запаси зерна (тобто не існуючі надлишки), що підтверджується наступними доказами: актом від 05 вересня 2013 року про переваження насіннєвого матеріалу в складах № 2 та № 4 (а.с. 147), яким виявлено надлишок озимої пшениці у розмірі 64490 кг, та Звітом з виконання погоджених процедур, щодо бухгалтерської інформації ТОВ «Зоря» (а.с. 169-180), який підтвердив перевищення відвантаженої ваги озимої пшениці у порівнянні з вагою її надходження на 64490 кг, а також відповідність відомостей, відображених в акті від 05 вересня 2013 року первинним бухгалтерським документам. З наданого Звіту вбачається, що ТОВ «Аудиторська фірма «Злагода» при проведенні аналізу використовувала оригінали накладних внутрігосподарського призначення (форма № ВЗСГ-8), відомостей руху зерна та іншої продукції, прибуткових та видаткових накладних, податкових накладних, відомостей 10-з обліку руху матеріалів по рахункам 208 «Матеріали сільськогосподарського призначення», 26 «Готова продукція», ордерів меморіально-ордерної системи обліку № 1, 2, 3, 7, 8, 9 та акту № б/н від 05 вересня 2013 року «Про переваження сіменного матеріалу в складах № 2 та № 4, який було засипано для треєровки та подальшого оприбуткування в сіменний матеріал». На підставі досліджених документів ТОВ «Аудиторська фірма «Злагода», як і ТОВ «Зоря», встановила факт перевищення відвантаженої ваги озимої пшениці у порівнянні з вагою її надходження на 64 490 кг, що також підтверджує факт вчинення винних дій зі сторони працівника [PERSON], які полягають в порушенні правил зберігання матеріальних цінностей, допущенні надлишків товарів та халатному відношенню до роботи. Факти вчинення [PERSON] винних дій та халатного відношення до роботи підтверджується також пояснювальними записками працівника [PERSON] від 17 липня 2013 року, які вона склала власноруч для пояснення своїх дій (а.с. 105-106), матеріалами притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності за халатні дії та порушення обліку соняшника в 2010 році (а.с. 100-101). При цьому, суд не бере до уваги заперечення позивача та її представника щодо проведення інвентаризації та аудиту за відсутності звільненого працівника та вже після звільнення, оскільки як вбачається з матеріалів справи, інвентаризація зерна в складах № 2 і № 4 ТОВ «Зоря» призначена 17 липня 2013 року наказом № 53 (а.с. 144), з яким [PERSON] 17 липня 2013 року ознайомив директор ТОВ «Зоря» Міхно І.М., однак позивач відмовилась ставити свій підпис про ознайомлення, про що свідчить акт від 17 липня 2013 року, складений у присутності двох працівників та директора ТОВ «Зоря» (а.с. 145). Також судом встановлено, що ТОВ «Аудиторська фірма «Злагода» та ТОВ «Зоря» під час проведення інвентаризації бралися за основу накладні, які в наступному відображалися в звітах за місяць позивачем [PERSON] і були складені ще до звільнення працівника, тобто після 17 липня 2013 року на складах, за які відповідала позивач, взагалі не здійснювалося завантаження і не було приходу зерна, тому факт виникнення надлишків 64490 кг зерна, свідчить саме про вчинення працівником винних дій, що дають підставу в повній мірі підприємству розірвати трудовий договір за п. 2 ст. 41 КЗпП. Безпідставними суд вважає і доводи позивача та її представника щодо подання представником відповідача акту від 05 вересня 2013 року та Звіту з виконання погоджених процедур, щодо бухгалтерської інформації, з порушенням вимог ч. 1 ст. 131 ЦПК України. Частиною 1 ст. 131 ЦПК України передбачено, що сторони зобов'язані подати свої докази до суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Оскільки у даній справі попереднє судове засідання не проводилось, представник відповідача надав вищевказані докази до початку розгляду справи по суті, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 131 ЦПК України. Статтею 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Відповідно до п.п. 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соцзахисту населення від 29 липня 1993 року № 58, записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до п. 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Факт своєчасного отримання трудової книжки, в день звільнення, не заперечується жодною з сторін, тобто звільнення з ТОВ «Зоря» завідуючої складами мех.току [PERSON] та отримання нею трудової книжки відбулося саме 17 липня 2013 року. У зв'язку з цим, суд не приймає до уваги заперечення позивача, що її не було ознайомлено з наказом про звільнення, оскільки на зворотній стороні наказу № 52 від 17 липня 2013 року «Про халатне відношення до своїх обов'язків працівників мех.току, звільнення та призначення на посаду», оригінал якого досліджений у судовому засіданні, міститься особистий підпис [PERSON] (а.с. 98 оборот). Від ознайомлення з наказом № 33-к від 17 липня 2013 року [PERSON] відмовилась, про що свідчить акт від 17 липня 2013 року (а.с. 159). Згідно ч. 1 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 2 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Згідно з довідкою ТОВ «Зоря» № 123 від 21 травня 2014 року, [PERSON] на момент звільнення являлась членом профспілки ТОВ «Зоря» (а.с. 118). Відповідно до приписів п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження у справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. При розгляді справи судом встановлено, що звільнення [PERSON] за п. 2 ст. 41 КЗпП України було проведено без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації. У зв'язку з цим, судом було задоволено клопотання представника відповідача і ухвалою від 21 травня 2014 року направлено звернення до профспілки ТОВ «Зоря» із запитом про надання згоди або відмови у дачі згоди на звільнення [PERSON] за п. 2 ст. 41 КЗПП України. За наслідками розгляду ухвали, 16 червня 2014 року було проведене засідання профспілкового комітету ТОВ «Зоря» у складі 5 чоловік та одноголосно членами профкому прийняте рішення про надання згоди на звільнення [PERSON] за п. 2 ст. 41 КЗпП України (а.с. 125-126). За таких обставин, суд приходить до переконання, що звільнення [PERSON] відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, а її позовні вимоги в частині поновлення на роботі задоволенню не підлягають. Зважаючи на законність та обґрунтованість звільнення, безпідставними суд вважає і вимоги щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем зроблено невірний розрахунок щодо стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed