Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-04 00:00:00

Позивач звернувся з позовом про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу зазначивши, що працював електрозварювальником ручного зварювання вагоноскладної дільниці відокремленого підрозділу ремонтне депо Коростень. 22.04.2015 року він отримав повістку про призов на строкову військову службу, тому 24.04.2015 року написав заяву про звільнення з роботи в звязку з призовом на строкову військову службу. 24.04.2015 року було видано наказ №8/ОС про припинення трудового договору на підставі ст.36,п.3 КЗпП України. З 12.05.2015 проходить строкову військову службу. Вважає, що його звільнення проведено незаконно, оскільки за ним мало зберігатись місце роботи, посада і компенсуватись середній заробіток. Просив визнати наказ від 24.04.2015 року №8/ОС про звільнення незаконним та скасувати, поновити його на роботі на посаді електрозварника ручного зварювання вагоноскладальної дільниці відокремленого підрозділу ремонтне вагонне депо Коростень, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Оскільки про порушення свого права дізнався, проходячи військову службу, тому пропустив строк звернення до суду з поважних причин, оскільки був позбавлений можливості своєчасно отримати правову допомогу. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з вищезазначених підстав та просили їх задовольнити, пояснили, що 24.04.2015 року позивача було звільнено на підставі ст.36,п.3 КЗпП України. Оскільки призов позивача на службу було здійснено під час мобілізації, то за ним мало зберігатись його робоче місце і середній заробіток. В даний час позивач проходить військову службу, однак має право на збереження за ним робочого місця. Представник відповідача позовні вимоги не визнав та пояснив, що позивача було звільнено в звязку з призовом на строкову військову службу, а не на військову службу під час мобілізації, тому підстав для збереження за ним робочого місця не було, оскільки законодавство на час звільнення позивача передбачало розірвання трудового договору в разі призову працівника на строкову військову службу. Третя особа належним чином повідомлявся про час та місце судового розгляду, в судове засідання не з'явився. Вислухавши пояснення сторін та проаналізувавши їх в сукупності з дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи, суд дійшов висновку про наступне: Судом встановлено, що між сторонами виник спір в сфері трудових правовідносин, який регулюється положеннями Кодексу законів про працю України (далі: КЗпП України). Позивач, звернувшись з позовом 26.11.2015 року пропустив визначений ст.233 КЗпП України місячний строк звернення з позовом в справі про звільнення, однак враховуючи, що весь цей час він перебував на строковій військовій службі, в звязку з чим мав певні обмеження в реалізації своїх прав, суд, відкривши провадження в справі, визнав причину пропуску строку звернення поважною та поновив такий строк. Відповідно до наказу №8/ОС від 24.04.2015 року начальника відокремленого підрозділу «Ремонтне вагонне депо Коростень» ДТГО «Південно-Західна залізниця» позивача на підставі його заяви від 24.04.2015 року було звільнено з посади електрозварювальника ручного зварювання 3 розряду вагоноскладальної дільниці 1 групи на підставі ст.36,п.3 КЗпП України в звязку з призовом на військову службу. Відповідно до редакції статті 36,п.3 КЗпП України на час прийняття оскарженого рішення призов або вступ працівника на строкову військову службу був підставою для припинення трудового договору. Статтею 119 КЗпП України в ред. Закону України №1169-VІІ від 27.03.2014 року (набрав чинності 01.04.2014 року) гарантувалось збереження місця роботи, посади і середнього заробітку лише працівникам, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року. Сторона позивача наполягала на тому, що позивача було призвано на військову службу за призовом під час мобілізації, тому за ним мало зберігатись робоче місце та середній заробіток, сторона відповідача наголошувала на тому, що позивача було призвано на строкову військову службу, тому відповідно до законодавства, яке діяло на час такого призову, це було підставою для звільнення позивача, оскільки передбачені ст.119,ч.3 КЗпП України гарантії на нього не поширювались. Законом України «Про військовий обовязок і військову службу» визначено поняття військова служба та її види. Відповідно до ст.2,ч.6 вказаного Закону видами військової служби є: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу. Аналіз вказаної норми закону дозволяє зробити висновок про те, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації є різними видами військової служби. Відповідно до поданих позивачем доказів, таких як копія повістки від 22.04.2015 року, довідки №752 від 30.05.2015 року, позивач був призваний та строкову військову службу, тому гарантії, передбачені ст.119,ч.3 КЗпП України на час його звільнення на нього не поширювались. Зміни до ст.119,ч.3 КЗпП України, якими гарантується збереження місця роботи, посади і середнього заробітку працівникам, які призвані на строкову військову службу, були внесені лише Законом України №911-VІІІ від 24.12.2015 року. На підставі вказаного Закону відповідачем в добровільному порядку за заявою позивача було скасовано наказ про його звільнення, на час проходження військової служби позивача увільнено від виконання службових обовязків із збереженням місця роботи та середнього заробітку, нараховано компенсацію середнього заробітку (наказ №5/ОС від 05.04.2016 року). Враховуючи, що суд дійшов висновку про те, що звільнення позивача 24.04.2015 року відбулось відповідно до вимог трудового законодавства, яке не передбачало збереження місця роботи та середнього заробітку за працівниками, які були призвані на строкову військову службу, а всі інші вимоги є похідними від вказаної вимоги, заявлені вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають. На підставі викладеного ,

Outcome: dismissed