Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, просить ухвалити рішення, яким визнати квартиру [ADDRESS] , яка складається із двох житлових кімнат та кухні - їдальні, комори в підвалі площею 10,9 кв.м. об`єктом спільної сумісної власності подружжя та здійснити поділ цієї квартири, виділивши позивачу у власність 1/2 частки такої квартири. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 22.10.2005р. уклала з відповідачем шлюб, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12.04.2017р. Після реєстрації шлюбу деякий час проживали в орендованому житлі, а за місяць до народження дитини переїхали проживати у квартиру [ADDRESS] . Після народження дитини, а саме [INFO] позивач переїхала проживати в будинок своєї матері, де проживала до 2008р., а з серпня 2008р. разом з дитиною переїхала у квартиру [ADDRESS] . Переїхавши у цю квартиру сторони вирішили її розширити за рахунок об`єднання з горищем, внаслідок чого самовільно розпочали такі роботи, а 20.05.2009р. отримали дозвіл на виконання будівельних робіт на завершення реконструкції квартири [ADDRESS] з приєднанням частини приміщення загального користування та влаштування мансардного поверху. Згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 10.06.2011р., квартира [ADDRESS] була введена в експлуатацію та після реконструкції її загальна площа становила 137,6 кв.м. В подальшому, розпорядженнями голови Личаківської районної адміністрації ЛМР № 505 від 22.11.2012р. та № 93 від 04.03.2013р. квартира [ADDRESS] була поділена на дві окремі квартири і з квартири [ADDRESS] було виділено окрему квартиру [ADDRESS] загальною площею 78 кв.м. Як з моменту прийняття рішення про реконструкцію квартири [ADDRESS], так і в процесі її поділу на дві окремі квартири приймала активну фінансову участь, у чому їй також допомагала її мати, і за їхній рахунок придбавались будівельні матеріали, здійснювався пошук підрядників для ремонтних робіт та проводилась оплата за такі роботи. На момент здійснення будівництва за рахунок коштів позивача також здійснювалось фінансування по знесенню старої частини горища, будівництво на цьому місці нового приміщення, повністю здійснено перекриття даху над приміщенням, утеплення даху, розводки води, газу та електрики. Безпосередньо за її кошти також здійснювалась купівля мансардних та балконних вікон, вхідних та міжкімнатних дверей, меблів та побутової техніки на загальну суму близько 31 000 доларів США, тоді як відповідач у період з 2010р. по 2013р. не мав постійного місця роботи та частково утримувався за рахунок позивача. Відтак, квартира [ADDRESS] , яка утворена шляхом виділу з реконструйованої квартири [ADDRESS] істотно збільшилась у своїй вартості саме завдяки її грошовим та трудовим затратам, і тому, просить визнати таку квартиру спільним сумісним майном та провести його поділ, виділивши їй у власність 1/2 частки такої квартири. Відповідач надав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення позивачу. З позовними вимогами не погоджується, вважаючи їх недоведеними. Зокрема, позивач не долучила доказів придбання квартири [ADDRESS] , зокрема договору купівлі-продажу, тоді як вказана квартира належить відповідачу згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.08.2013р., а підставою набуття цієї квартири у власність є рішення співвласників квартири [ADDRESS] про поділ такої квартири на дві окремі. Позивач натомість, не була співвласником квартири [ADDRESS] , не була замовником реконструкції квартири [ADDRESS] , не була учасником поділу квартири [ADDRESS] на дві окремі і тому, виділена із спільної сумісної власності за згодою співвласників квартири [ADDRESS] є особистим майном відповідача. Що ж стосується аргументів позивача про її фінансову участь в реконструкції квартири, вважає такі недоведеними, оскільки подані позивачем докази лише підтверджують отримання останньою гранту в Пултуській Академії гуманітарних наук (Республіка Польща), а її матір`ю - пенсії в Україні та доходу в Італійській Республіці, а не про фінансову участь у здійсненні реконструкції. При цьому, під поняттям грант розуміється кошти, які надаються громадянам для проведення конкретних наукових досліджень, розробки законопроектів, підготовки кадрів та досягнення інших цілей, передбачених грантодавцем, і використання таких коштів не за призначенням не допускається. Крім того, реконструкція квартири розпочата в 2006р., а розпорядженням ЛРА ЛМР № 824 від 19.05.2008р. було затверджено висновок міжвідомчої комісії від 05.08.2008р. та надано дозвіл на завершення самовільно розпочатої реконструкції квартири [ADDRESS]. Саме будівництво фактично було завершено станом на 10.06.2011р. і тому, отримання позивачем першого гранту в сумі 1500 євро у травні 2010р. та наступні виплати таких сум щомісячно до 06.11.2012р. не могли використовуватись для фінансування будівництва, яке тривало у період з 2006р. по 2011р. Що стосується доходів матері позивача, подані позивачем докази не вказують на використання таких доходів для фінансування будівництва, при тому що мама позивача у період з грудня 2014р. по січень 2017р. придбала три квартири. Що стосується доходів відповідача, останній лише з жовтня 2009р. по липень 2010р. перебував у відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною, а не у період з 2010р. по 2013р., як про це зазначено в мотивах позову. Позивач надав відповідь на відзив, заперечуючи проти кожного аргументу відповідача, викладеного у відзиві. Зокрема, дозвіл на виконання будівельних робіт надано лише 20.05.2009р., а саме будівництво тривало до листопада 2010р. і відповідач працював і отримував доходи лише три місяці (червень - серпень 2009р.), оформивши у вересні 2009р. відпустку по догляду за дитиною, хоча дитина на той час вже відвідувала садок. Від липня 2010р. по листопад 2010р. він працював лише 4 місяці, а загалом, у період проведення будівництва, лише 7 місяців. В березні 2011р. відповідач звільнився і не працював до листопада 2013р., та як наслідок, не міг мати самостійного доходу, достатнього для проведення будівництва, при тому що паралельно з будівництвом необхідно було витрачати кошти на проживання та утримання сім`ї, оплати дитячого садочка, тощо. Що стосується доходів її матері, такі є значно більшими ніж ті, що зазначені в офіційних документах, оскільки в контракті для заробітчан вказується лише мінімальна кількість годин. Фактично, за весь період перебування її мами на заробітках в Італійській Республіці, що становить 8 років та 4 місяці, остання передала близько 80 000 євро, частина з яких була витрачена для фінансування реконструкції квартири [ADDRESS] , з якою в подальшому було виділено квартиру [ADDRESS] . Крім того, її мама [PERSON] відчужила автомобіль «Ауді» та передала виручені від цього кошти в сумі 7000 доларів США на реконструкцію квартири. Також, на реконструкцію було витрачено сімейні кошти в сумі 2000 доларів США, [PERSON] також вкладала у будівництво пенсію [PERSON] , яку остання їй залишила. Що стосується трьох квартир, які придбані її матір`ю, то така обставина не перешкоджала їй здійснювати допомогу у фінансуванні будівництва. Письмових заперечень проти відповіді на відзив відповідач не надав. Під час розгляду справи відповідач подав зустрічний позов до [PERSON] , просить ухвалити рішення, яким визнати речі побутового призначення загальною вартістю 38676,03 грн., перелік яких зазначено у зустрічній позовній заяві спільною сумісною власністю. Визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку цих речей та в порядку поділу майна подружжя визнати право власності на всі ці речі за [PERSON] , стягнувши з неї на його користь Ѕ частку вартості цих речей, що становить 19338 грн. В обґрунтування зустрічних позовних вимог покликається на те, що за період шлюбу ним було замовлено через мережу Інтернет та оплачено товар, який доставлено у квартиру, яка належить відповідачу [PERSON] і яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Зокрема, це меблі та побутова техніка, а саме: -Згідно замовлення № 20122497 від 02.11.2014р.: Кабель Logan - 118,98 грн. Кронштейн РМ2Т - 204,05 грн. Кронштейн РМ4Т - 236,02 грн. Доставка - 35,03 грн. Загалом - 594,08 грн. -Згідно замовлення № 020040710 від 16.12.2014р.: Витяжка Ventolux Milano 60 WH (750) - 1494 грн. Варочна поверхня Ventolux HG640-S1 GEET (WHITE) - 2488 грн. Духовка Ventolux EO 56M-6K WHITE - 4095 грн. Загалом - 8077 грн. -Згідно замовлення № 101202130 від 16.12.2014р.: Пральна машина LGF80C3LD - 3999 грн. Холодильник Hotpoint-Ariston BD 2422/HA - 6221 грн. Доставка «Міст Експрес» - 280 грн. Загалом - 10500 грн. -Згідно замовлення № 22777032 від 16.12.2014р.: Посудомийна машина Hotpoint-Ariston LSTA - 5116 грн. Доставка - 160 грн.; Загалом - 5276 грн. -Згідно замовлення № 101257475 від 02.01.2015р. Порохотяг LG- 1555 грн. Braun - 629 грн. Аксесуар до побутової техніки - 48 грн. Електрочайник Philips - 385 грн. Доставка - 140 грн. Загалом - 2757 грн. -Згідно замовлення № 25114972 від 29.01.2015р. Стрем`янка Eurogold 2023 з 3-х сходинок - 295 грн. Доставка «Сіст Експрес» - 35 грн. Загалом - 330 грн. -Згідно замовлення № 3336497 від 05.02.2015р.: Телевізор LG 42LB561V - 6799 грн. Телевізор LG 28LB457U - 3899 грн. Загалом - 10 699 грн. -Згідно замовлення № 29511389 від 19.05.2015р.: Дошка гладильна 110х30 Eurogold (16030E) 220,95 грн. Сушка для білизни з дод. Відділенням Stabilo Eurogold (0503SE) - 186,98 грн. Доставка «Міст Експрес» - 35,10 грн. Загалом - 443,03 грн. Всього - 38 676,03 грн. Всі ці речі знаходяться в квартирі відповідача [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Оскільки таке майно придбано під час перебування сторін у шлюбі та на даний час перебувають у відповідача, просить провести поділ таких речей у спосіб, визначений в прохальній частині зустрічного позову. [PERSON] надала відзив на зустрічний позов, долучивши докази його направлення [PERSON] . З обґрунтованістю зустрічного позову не погоджується, оскілки на підтвердження своїх вимог позивач за таким позов надав копії замовлень, які не підтверджують факт проведення оплати за товар та факт отримання такого товару. В свою чергу, участі у укомплектуванні квартири [ADDRESS] позивач не міг брати, оскільки його місячний дохід становив близько 2500 - 3000 грн., тоді як доказів про наявність інших доходів відповідач не надає. Разом з тим, деякий товар [PERSON] все ж таки придбавав через Інтернет, але виключно за кошти її мами [PERSON] для укомплектування квартири [ADDRESS] , яка також належала її мамі і куди власне проводилась доставка товару. Крім того, долучені фотознімки не підтверджують укомплектованість квартири [ADDRESS] згаданим товаром, оскільки такий придбавався у період 2014р. - 2015 роки, а фотознімки зроблені 19.07.2016р. Позивач за зустрічним позовом надав відповідь на відзив відповідача щодо такого позову, заперечуючи проти аргументів, викладених у відзиві. Зокрема, майно перелічене у зустрічній позовній заяві придбавалось не лише за його кошти, але й за спільні кошти, внаслідок чого майно є спільною сумісною власністю. В свою чергу, до відзиву не долучено жодного доказу про те, що майно придбавалось за рахунок коштів мами відповідача [PERSON] , хоча долучені докази про її доходи в розмірі 26821,32 євро, а також той факт, що нею придбано три квартири на загальну суму 97 925,82 євро ставить під сумнів можливість придбання саме мамою відповідача такої техніки. Крім того, з самого початку йому було відомо про придбання дружиною квартири, внаслідок чого у нього не виникало питань, чому саме вона займається ремонтом і благоустроєм квартири [ADDRESS] , а 30.01.2015р. ним було підписано додаток до договору про надання Інтернет послуг у квартирі [ADDRESS] . Письмових заперечень проти відповіді на відзив відповідач не надала. Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом першої інстанції в процесі її розгляду. Провадження у справі відкрито ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 13.11.2017р. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 18.05.2018р. витребувано для огляду в судовому засіданні у Головного управління ДФС у Львівській області відомості про суми виплачених доходів та утриманих податків [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) за період з 01 січня 2008 року до 31 грудня 2014 року; у Львівській обласній державній адміністрації довідку про доходи [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) за період з 01 січня 2008 року до 31 грудня 2014 року та належним чином засвідчену копію трудової книжки. Витребовувані документи з Львівської обласної державної адміністрації надійшли на адресу суду 05.07.2018р. (а.с.97-102 т.1), а з ГУ ДФС у Львівській області - 25.07.2019р. (а.с.123-124 т.1). Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 12.06.2018р. прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву та об`єднано її в одне провадження із первісним позовом. За клопотанням представника позивача за первісним позовом ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 07.08.2018р. у справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання: 1. Яка дійсна (ринкова) вартість квартири [ADDRESS] станом на момент дослідження; на момент пред`явлення позову - 10 жовтня 2017 року; на момент набуття її у власність відповідачем - 15 серпня 2013 року? 2. Який обсяг та яка вартість комплексу ремонтно-будівельних робіт, проведених в будинку [ADDRESS] , наслідком яких було збільшено площу квартири [ADDRESS] до 137,5 кв.м. та в подальшому здійснено її поділ на дві окремі - квартиру [ADDRESS] , станом на момент їх виконання та закінчення? 3. Як змінилася вартість квартири [ADDRESS] після збільшення її площі до 137,6 кв.м. (за рахунок приєднання туалету загального користування та мансардного поверху) з базової (до реконструкції) у відношенні до остаточної (після реконструкції)? На час проведення експертизи провадження у справі зупинено. Вказану ухвалу відповідач оскаржив в апеляційному порядку. За наслідками апеляційного розгляду постановою Львівського апеляційного суду від 18.12.2018р. ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 07.08.2018р. залишено без змін. Після повернення матеріалів справи до суду першої інстанції, такі направлені до експертної установи для проведення судової експертизи. У зв`язку з відсутністю доступу до квартири [ADDRESS] та необхідністю уточнення третього питання, матеріали справи 20.06.2019р. повернуті на адресу суду для уточнення третього питання, а також для вирішення питання про зобов`язання [PERSON] забезпечити огляд квартири, або ж надання дозволу на проведення дослідження на підставі матеріалів цивільної справи, результатів зовнішнього огляду та показів сторін по справі. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 21.06.2019р. провадження у справі поновлено. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 28.08.2019р. у справі повторно призначено судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання: 1. Яка дійсна (ринкова) вартість квартири [ADDRESS] станом на момент дослідження; на момент пред`явлення позову - 10 жовтня 2017 року; на момент набуття її у власність відповідачем - 15 серпня 2013 року? 2. Який обсяг та яка вартість комплексу ремонтно-будівельних робіт, проведених в будинку [ADDRESS] , наслідком яких було збільшено площу квартири [ADDRESS] до 137,5 кв.м. та в подальшому здійснено її поділ на дві окремі - квартиру [ADDRESS] , станом на момент їх виконання та закінчення? 3. Як змінилася вартість квартири [ADDRESS] з 56,5 кв.м. (до реконструкції - станом на лютий-травень 2009 року) до 137,6 кв.м. (після реконструкції, за рахунок приєднання туалету загального користування та мансардного поверху - станом на травень-серпень 2011 року)? На час проведення експертизи провадження у справі зупинено. Висновок, складений за результатами експертного дослідження надійшов на адресу суду 07.11.2019р., після чого ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 12.11.2019р. провадження у справі поновлено. 20.12.2019р. повноважний представник позивача за зустрічним позовом подав до суду заяву про збільшення позовних вимог. Оскільки розгляд справи по суті вже було розпочато, а в судовому засіданні 03.12.2019р. сторони виступили із вступним словом, ухвалою суду від 20.12.2019р., яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати, у прийняті такої заяви відмовлено. Узагальнена позиція сторін під час розгляду справи. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав, викладених в позові та відповіді на відзив. Просять первісний позов задоволити. Проти обґрунтованості зустрічного позову заперечили з підстав, викладених у відзиві на такий позов. В задоволені зустрічного позову просять відмовити. Повноважний представник відповідача в судовому засіданні проти обґрунтованості первісного позову заперечила з підстав, викладених у відзиві на такий позов. Вважає, що позивач не довела істотного збільшення вартості спірного майна саме за рахунок її коштів, а у сім`ї були власні кошти, в тому числі весільні. Крім того, вказане майно належало членам сім`ї відповідача. Що ж стосується висновку експерта, вважає його невірним, оскільки невірними є вихідні дані, на основі яких проведено оцінку. Просить в задоволенні первісного позову відмовити. Зустрічний позов підтримує та просить такий задоволити. Позиція суду. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, матеріали цивільної справи № 463/949/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, матеріали інвентаризаційної справи, заведеної на квартиру [ADDRESS] , оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення, а в задоволені зустрічного позову належить відмовити виходячи з таких підстав. Зокрема, щодо первісного позову. В судовому засіданні встановлено, що 22.10.2005р. сторони зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12.04.2017р., яке не оскаружвалось та набрало законної сили (а.с.7 т.1). Відповідно до копії свідоцтва про право власності на квартиру від 15.06.1998р. № Л12013 (а.с.55 справи № 463/949/17, а.с.3 інвентаризаційної справи), відповідачу та членам його сім`ї - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] . Сторони у справі не оспорюють, що у вказаній квартирі самовільно були початі роботи з її реконструкції, що відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Розпорядженням ЛРА ЛМР № 824 від 19.08.2008р. (а.с.58 справи № 463/949/17), затверджено висновок міжвідомчої комісії від 05.08.2008р. (протокол № 5-25 § 8) та дозволено співвласникам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] завершити самовільно розпочату реконструкцію квартири [ADDRESS] з приєднанням частини туалету загального користування площею 1,7 кв.м. та влаштування мансардного поверху згідно з поданою проектною документацією, після чого квартира [ADDRESS] буде складатись з холу площею 9,52 кв.м., кухні площею 9 кв.м., їдальні площею 18,49 кв.м., житлової кімнати площею 14,9 кв.м., коридору площею 2,3 кв.м., вбиральні площею 1,7 кв.м. - на першому поверсі; житлових кімнат площею 16,6 кв.м., площею 15,3 кв.м., площею 12,9 кв.м., площею 17,2 кв.м., санвузла площею 6,1 кв.м., коридору площею 5,7 кв.м - на другому рівні. Загальна площа квартири становитиме 127,71 кв.м., житлова площа 76,9 кв.м. Комора в підвалі площею 27,9 кв.м. Пунктом 3 цього розпорядження зобов`язано співвласників, серед іншого, отримати в інспекції Держархбудконтролю у Львівській області дозвіл на проведення будівельних робіт. Вказаний дозвіл співвласники квартири [ADDRESS] отримали 20.05.2009р. (а.с.41 т.1). Декларація про готовність об`єкта до експлуатації з реконструкції квартири [ADDRESS] з приєднанням частини туалету загального користування та влаштування мансардного поверху затверджена Інспекцією ДАБК у Львівській області 10.06.2011р. (а.с.42зв.-45т.1). Відповідно до цієї декларації, загальна площа квартири після реконструкції становить 137,60 кв.м. і на її підставі, а також на підставі заяви співвласників квартири [ADDRESS] та інших документів Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради 22.08.2011р. видано наказ № 1413-Ж-Л «Про оформлення права власності на квартиру [ADDRESS] гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] » (а.с.46 т.1). Відповідно до копії свідоцтва про право власності від 22.08.2011р. (а.с.75 справи № 463/949/17), яке видано на підставі наказу № 1413-Ж-Л від 22.08.2011р., квартира [ADDRESS] після її реконструкції на праві спільної сумісної власності належала [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В подальшому, на підставі заяви співвласників Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради видала розпорядження № 505 від 22.11.2012р. «Про надання дозволу на розподіл квартири [ADDRESS] на дві окремі» (а.с.82 справи № 463/949/17). Іншим розпорядженням ЛРА ЛМР № 93 від 04.03.2013р. (а.с.83 справи № 463/949/17) затверджено висновок міжвідомчої комісії від 22.01.2013р. (протокол № 5-2 § 2) про відповідність здійсненого перепланування квартири [ADDRESS] з розподілом на дві окремі квартири № [ADDRESS] [ADDRESS] затвердженій проектній документації та на підставі нотаріально посвідченої заяви співвласників квартири [ADDRESS] від 29.05.2013р. (а.с.84 справи № 463/949/17), [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 59,9 кв. м . , а відповідачу - свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 78,0 кв.м. (а.с.85 справи № 463/949/17). Згідно ст. 60 СК України в редакції, чинній на час набуття відповідачем права власності на квартиру [ADDRESS] , майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Під час розгляду цивільної справи № 489/3690/16-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 15.11.2018р. зазначив, що норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року справа № 6-612цс15 та від 25 листопада 2015 року справа № 6-2333цс15. Частиною першою статті 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Як уже зазначалось вище, відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Разом з тим відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з синтаксичного аналізу норми частини першої ст. 62 СК України, вживання сполучника «або» для з`єднання однорідних членів речення створює альтернативний перелік і якщо такий перелік перераховує умови для настання певного правового наслідку, то наслідок настає за наявності хоча б однієї з перерахованих умов. Тобто, у частині першій ст. 62 СК України законодавець виділив дві підстави істотного збільшення вартості майна, які не залежать одна від одної, а саме спільні трудові чи грошові затрати подружжя, або ж затрати одного з подружжя, які направлені саме для досягнення цієї мети. При цьому, аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватися внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17 і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 607/11945/16-ц (постанова від 29.11.2019р.) не знайшов підстав відступити від такого висновку. Згідно висновку судової експертизи від 31.10.2019р. (а.с.2-40 т.2), ринкова вартість квартири [ADDRESS] у зв`язку з проведенням реконструкції з 56,5 кв.м. (до реконструкції - станом на лютий-травень 2009р.) до 137,6 кв.м. (після реконструкції, за рахунок приєднання туалету загального користування та мансардного поверху - станом на травень-серпень 2011р., тобто на час здачі об`єкта в експлуатацію після реконструкції, зросла на 818 000 грн. При цьому, станом на 15.08.2013р. (дата набуття відповідачем права власності на квартиру [ADDRESS] ) ринкова вартість квартири [ADDRESS] становила 649 000 грн. Станом на 10.10.2017р. (дата пред`явлення даного позову), вартість цієї квартири становила 1 745 000 грн., а станом на час проведення експертного дослідження - 1 800 000 грн. Виходячи з того, що вартість квартири в грошовому еквівалентні зросла майже втричі, а окрім грошового виразу, її площа після реконструкції також збільшилась практично втричі, і квартира після цього стала дворівневою, на переконання суду таке збільшення вартості майна є істотним, а тому, для визначення питання про наявність у позивача права на частку у майні, яке виділено в окремий об`єкт нерухомості після проведення реконструкції, підлягає з`ясуванню фактичний внесок сторін, який призвів до такого збільшення. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України). Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Відтак, з урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності, в межах даної справи, де факт істотного збільшення вартості майна після реконструкції суд вважає доведеним, на позивача покладено обов`язок довести свою фінансову чи трудову участь у реконструкції квартири [ADDRESS] , з якої в подальшому було виділено спірну квартиру, а відповідач, у випадку заперечення такої обставини, повинен довести, що збільшення вартості квартири відбулось за рахунок участі будь-яких інших осіб, але тільки не позивача, або за рахунок коштів, які є його особистою приватною власністю. Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Відповідно до довідки Пултускої Академії гуманітарних наук, яка належним чином перекладена на українську мову (а.с.33, 34 т.1), позивач приймала участь у заходах програми Erasmus Mundus 2, Стренд LOT для Білорусі, Молдови та України в рамках заходів для докторантури у період з 06.05.2010р. по 06.11.2012р. на факультеті політичних наук Пултускої Академії гуманітарних наук. Загальна сума гранту, надана пані [PERSON] протягом 30 місяців академічної активності склала 45 000 євро (1500 євро в місяць). Факт отримання позивачем грантів сторона відповідача не оспорює. Відповідно до довідки про допомогу по безробіттю, а також виписки з рахунку, які також належним чином перекладені на українську мову (а.с.35, 36-37, 38, 39 т.1) мама позивача - [PERSON] перебуваючи в Італійській Республіці працювала хатнім працівником та за період з 01.04.2009р. по 31.10.2015р. отримала заробітну плату в загальному розмірі 26821,32 євро, а з 23.09.2015р. отримує допомогу по безробіттю, яка зможе виплачуватись протягом наступних 228 днів, що відповідає кількості тижнів, які дорівнюють половині тижнів, протягом яких сплачувались внески за останні чотири роки. При цьому, згідно довідки про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії за період січень 2008р. - січень 2012р. щомісячний розмір фактично виплаченої пенсії мами позивача становив від 485,01 грн. до 838,09 грн. Будучи допитаною в якості свідка [PERSON] , яка є мамою позивача, суду пояснила, що з 2008р. перебувала на заробітках в Італійській Республіці, та щомісяця передавала доньці через водіїв грошові кошти в сумі 800 євро. Інколи передавала більше коштів, які скеровувались саме для завершення будівництва, оскільки сторони не мали власного житла, а наявних заощаджень було недостатньо для проведення реконструкції. Також, нею було відчужено автомобіль «Ауді», а виручені від цього кошти в сумі 7000 доларів США надані позивачу для проведення реконструкції квартири. При цьому, фінансове становище сім`ї відповідача не дозволяло їм провести таку реконструкцію самостійно, а батько відповідача мав онкологічне захворювання, внаслідок чого мама відповідача їй повідомила, що вони розпочнуть будівельні роботи саме за умови надання нею фінансової допомоги. Крім того підтвердила, що надала позивачу доступ до коштів, які виплачувались їй в Україні як пенсійні виплати. Згідно довідки про доходи відповідача (а.с.98-99 т.1), останній за період січень 2008р. - березень 2011р. отримав дохід у виді заробітної плати в загальному розмірі 71091,63 грн. При цьому, за період жовтень 2009р. - липень 2010р. доходів не утримував, оскільки перебував у відпустці без збереження заробітної плати для догляду за дитиною в домашніх умовах. Відповідно до даних трудової книжки відповідача (а.с.101-102 т.1), з 16.03.2011р. відповідач був звільнений з посади заступника начальника відділу інформаційно-комп`ютерного забезпечення апарату обласної державної адміністрації згідно ст. 38 КЗпП України. Після цього, офіційно працевлаштувався лише 15.11.2013р. та згідно довідки про доходи (а.с.100 т.1), за період листопад 2013р. - грудень 2014р. отримав дохід у виді заробітної плати в загальному розмірі 29 847,07 грн. Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДФС України про суми виплачених доходів (а.с.124 т.1), іншого доходу, окрім як заробітної плати відповідач не отримував, за виключенням отриманих у квітні 2010р., квітні 2011р., березні 2011р., березні 2013р., березні 2014р. доходів у виді виграшів, призів (крім державних) та інших доходів в загальному розмірі 323,65 грн. Попри те, що матеріали справи не містять будь-яких інших доказів, які б вказували на наявність у відповідача та членів його сім`ї фінансової можливості самостійно провести реконструкцію квартири без залучення коштів позивача та її мами, саме позивач, а не відповідач заявила клопотання про витребування доказів про доходи відповідача, підтверджуючи тим самим свої твердження про відсутність у відповідача фінансових ресурсів, достатніх для проведення реконструкції. Відповідач натомість, всупереч принципу змагальності, по суті побудував свою позицію таким чином, що подані позивачем докази не підтверджують її фінансової та трудової участь у здійсненні реконструкції, хоча сам взагалі не надав суду жодного належного та допустимого доказу про здійснені ним або членами його сім`ї фактичні внески, які призвели до збільшення вартості майна, і це при тому, що позивач надала суду докази про відсутність у відповідача достатньої фінансової можливості у проведенні реконструкції, які ним теж не спростовані. Більше того, матеріали справи взагалі не містять жодного доказу про доходи членів сім`ї відповідача - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , хоча вони на рівні з відповідачем були співвласниками квартири [ADDRESS] до її реконструкції і не лише відповідачу, але і їм надавався дозвіл від 20.05.2009р. на завершення самовільно розпочатої реконструкції. Очевидно, що істотне збільшення вартості квартири [ADDRESS] , з якої в подальшому виділено спірну квартиру [ADDRESS] , є результатом істотного внеску, який могли зробити виключно заінтересовані особи і якими у справі яка розглядається можуть бути лише позивач, відповідач та члени сім`ї відповідача як співвласники квартири [ADDRESS] на момент її реконструкції. Даних про наявність будь-яких інших заінтересованих осіб, які могли б здійснити істотний внесок у реконструкцію квартири [ADDRESS] матеріали справи не містять, однак якщо позивач надала свої докази про свою участь у реконструкції квартири, то відповідач взагалі не надав таких доказів як відносно себе, так і відносно членів своє сім`ї ( [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ). На думку суду, оцінюючи подані позивачем докази про її фактичний внесок у реконструкцію квартири, такі відповідають критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності і аргументи сторони відповідача не можуть свідчити про протилежне. Так, як уже зазначалось вище, грант у розмірі 1500 євро виплачувався позивачу за кордоном, тоді як висновок відповідача про неможливість використання даного гранту в особистих цілях ґрунтується виключно на теоретичному визначені поняття «грант» та жодними доказами не підтверджені. Що стосується питання про надання фінансової допомоги мамою позивача, суд також не ставить під сумнів їх достовірність, оскільки такі перебувають у логічному взаємозв`язку із встановленими обставинами справи - істотне збільшення вартості майна без будь-яких доказів про наявність у відповідача та членів його сім`ї фінансової можливості проведення реконструкції квартири. Виходячи з того, що у період перебування мами позивача на заробітках в Італійській Республіці сторони як подружжя вирішували своє житлове питання, у суду не виникає сумніву, що мама позивача надавала доньці фінансову допомогу саме для завершення реконструкції, при тому що таку обставини підтвердила [PERSON] будучи допитаною як свідок. Крім того, не викликає сумніву той факт, що саме в інтересах сім`ї [PERSON] , яка на той час проводила реконструкцію квартири [ADDRESS], використовувались пенсійні виплати мами позивача [PERSON] , оскільки остання перебувала за кордоном в цей період і очевидно, використовувати такі кошти могла лише інша особа. Як підтвердила особисто [PERSON] , така особа це її донька, тобто позивач. Що ж стосується аргументів відповідача про придбання мамою позивача трьох квартир неможливістю у зв`язку з цим надавати фінансову допомогу для проведення реконструкції, суд надає їм правову оцінку та звертає увагу, що придбання таких квартир відбувалось у період з 21.08.2015р. по 04.01.2017р., тоді як реконструкція квартири [ADDRESS] завершилась до 2011р. Тому, оцінюючи такі докази в їх сукупності та враховуючи відсутність доказів зі сторони відповідача, суд приходить до висновку про прийняття позивачем істотної участі у реконструкції квартири [ADDRESS] , наслідком чого стало істотне збільшення її вартості, а відтак, вважає обґрунтованою вимогу позивача про визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності та приймає рішення про задоволення такої вимоги, надаючи одночасно відповідь на мотиви заперечення відповідача про утворення квартири [ADDRESS] за волею співвласників [ADDRESS] . Зокрема, як уже зазначалось вище, спірна квартира [ADDRESS] утворилась внаслідок її виділу із квартири [ADDRESS] , про що дійсно, співвласники квартири [ADDRESS] , в тому числі відповідач прийняли відповідне рішення. Сам виділ став можливий після того, як квартира [ADDRESS] була реконструйована з приєднанням до неї частини приміщення загального користування та влаштування мансардного поверху, за рахунок чого її загальна площа збільшилась до 137,6 кв.м. Первинно, загальна площа [ADDRESS] становила 56,50 кв.м. і така квартира на праві спільної сумісної власності належала відповідачу та членам його сім`ї - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Тобто, позивач приймала участь у здійсненні реконструкції майна, яке на праві спільної сумісної власності належало декільком особам, серед яких і її чоловік. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). За змістом частин першої та другої статті 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 369 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. При цьому, урахування інтересів усіх співвласників полягає у тому, що спільна сумісна власність здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. При цьому, за змістом частини третьої статті 357 ЦК України, співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Оскільки у справі яка розглядається саме за нотаріально посвідченою згодою співвласників квартири [ADDRESS] (а.с.84 справи № 463/949/17) відповідач отримав у власність квартиру [ADDRESS] , яка утворилась шляхом її виділу із квартири [ADDRESS] , слід вважати встановленим, що тим самим співвласники квартири [ADDRESS] розпорядились спільним майном шляхом надання відповідачу у власність частини майна, яка після проведеної реконструкції пропорційна його частці у спільному майні, після чого останній став одноосібним власником квартири [ADDRESS] , а всі інші співвласники колишньої квартири [ADDRESS] загальною площею 137,6 кв.м. - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] стали співвласниками нової квартири [ADDRESS], площа якої після виділення частки зменшилась до 58,6 кв.м. Враховуючи, що вартість такої частини майна, яка належала відповідачу і яка в подальшому була виділена, збільшилась за рахунок затрат позивача, остання відповідно до ст. 62 СК України вправі претендувати на визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя цього виділеного майна, тобто квартири [ADDRESS] . Тому, вимогу про визнання квартири [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності слід задовольнити в повному обсязі. При цьому, є невірними аргументи сторони відповідача про те, що утворення квартири [ADDRESS] є результатом відповідного рішення колишніх співвласників квартири [ADDRESS], до яких позивач ніколи не відносилась. Так, системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку про те, що у спорах про виділ частки в натурі учасникам спільної власності на квартиру може бути виділено відокремлену її частину, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася. На снові зазначених норм закону під час розгляду цивільної справи № 205/9065/15-ц (постанова від 25.09.2019р.) Верховний Суд сформулював висновок, що визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Таким чином, у справі яка розглядається не саме по собі рішення співвласників, а технічна можливість, яка є обов`язковою передумовою для прийняття співвласниками такого рішення, стала підставою для виділення частки із майна, яка перебувало у спільній сумісній власності. Сама ж технічна можливість для проведення виділу частки є результатом реконструкції квартири [ADDRESS], активну участь у якій приймала позивач. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України). Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом - ч. 1 ст. 71 СК України. У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-2811цс15 сформулював правову позицію від 30.03.2016р., в якій роз`яснив, що у разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 489/3573/16-ц (постанова від 26.09.2018р.) Враховуючи, що квартира [ADDRESS] даним рішенням суду визнається об`єктом спільної сумісної власності і така є неподільною річчю, а жоден з колишнього подружжя не вніс на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, позов про поділ майна подружжя підлягає до задоволення у спосіб визнання не лише за позивачем, але й за відповідачем права власності по 1/2 ідеальної частки на квартиру [ADDRESS] . Вказане на переконання суду не буде виходом за межі позовних вимог, адже в процесі поділу майна подружжя суд не виділяє частки із спільного сумісного майна, а визнає право власності на ідеальні частки у цьому майна, зберігаючи при цьому режим спільної власності. Тому, первісний позов належить задовольнити в повному обсязі. Щодо зустрічного позову. На підтвердження факту купівлі майна, переліченого у зустрічному позові і яке є предметом поділу відповідач надав копії товарних чеків (а.с.68, 81 т.1) та роздруківки з веб-сайтів мережі Інтернет про його замовлення (а.с.68-80, 82-83 т.1). Вище уже зазначалось, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Разом з тим, виходячи з встановлених судом обставин, перелічене у зустрічному позові майно хоч і придбавалось в період перебування сторін у шлюбі, проте доставлялось у квартиру [ADDRESS] , яка на момент придбання цього товару належала мамі позивача [PERSON] , хоча сторони в цій квартирі під час шлюбних відносин не проживали. Будучи допитаною як свідок [PERSON] з приводу цієї обставини суду пояснила, що прямо чи опосередковано через позивача надавала відповідачу кошти, за які власне і придбавався товар в мережі Інтернет та в подальшому, доставлявся у придбану нею квартиру [ADDRESS] . При цьому, будь-яких даних, що вказане майно використовувалось подружжям в повсякденному житті матеріали справи не містять, про що також взагалі не зазначено в самому зустрічному позові, а згідно долучених до справи фотознімків (а.с.84-86 т.1), такі не просто зроблені 19.07.2016р., тобто по спливу більш як річного терміну з моменту купівлі майна, а взагалі, з них неможливо встановити, що в квартирі перебуває саме те майно, яке відображене в замовленнях. Більше того, за загальним правилом, яке закріплене у ч. 1 ст. 71 СК України, майно що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між сторонами в натурі, а можливість присудження грошової компенсації, відповідно до змісту ч. 4 цієї статті можливе виключно відносно неподільної речі. Позивач натомість, не надаючи доказів про придбання спірного майна з метою його використання в інтересах сім`ї, по суті намагається присудити собі компенсацію вартості цього майна, що саме по собі є неможливим, адже рухоме майно ділиться між сторонами в натурі, а його вартість враховуються лише при проведенні такого поділу. При цьому, враховується вартість не на момент купівлі, а на момент проведення поділу, тобто з урахуванням проценту зношеності речі. Вказане в сукупності свідчить про те, що перелічене у зустрічному позові майно не придбавалось з метою його повсякденного використання у сім`ї [PERSON] , внаслідок чого відсутні підстави для віднесення цього майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя і його поділу. Тому, в задоволенні зустрічного позову суд відмовляє. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з задоволенням первісного позову з відповідача на користь позивача належиться стягнути судові витрати, пов`язані з розглядом справи і які складаються з судового збору в розмірі 640 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1 т.1), а також витрат пов`язаних із залученням експерта в розмірі 20 000 грн., сплата яких також підтверджується відповідним меморіальним ордером (а.с.80 т.2). На підставі наведеного та

Outcome: approved