Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-26 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача на його користь компенсацію за затримку виплати заробітної плати за період з травня по вересень 2013р. в розмірі 12 447,08 грн. та завдану моральну шкоду в розмірі 8 420,00 грн. В обгрунтування позову посилається на те, що перебувала у трудових відносинах з ТзОВ «Сіті Транспорт Груп», працювала у відповідача на посаді провідного інженера-технолога в арматурно-механообробному цеху, звідки 27 вересня 2013р. звільнилася за угодою сторін. Вказує, що рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 08.04.2016р. з ТзОВ «Сіті Транспорт Груп» на користь [PERSON] стягнуто невиплачену заробітну плату та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 29.04.2013р. по 26.09.2016р. Проте, рішення суду до теперішнього часу не виконано, у зв'язку з чим просить стягнути з відповідача компенсацію втрати частини заробітку та відшкодувати їй моральну шкоду. Позивач в судове засідання не з'явилась, подала суду заяву в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила розгляд справи проводити у її відсутності, при цьому погодилась з заочним розглядом справи. Відповідач не забезпечив явку свого представника у судове засідання з невідомих суду причин повторно, хоча належним чином відповідач повідомлявся про час та місце розгляду справи, жодних документів до суду про причини неявки свого представника не надав, відтак суд вважає за можливе на підставі ч.4 ст.169, ч.1 ст.224 ЦПК України справу розглядати без участі представника установи у заочному порядку, за наявних в справі доказів. За неявки сторін на підставі ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши та перевіривши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення позову з наступних підстав. Позивач перебував у трудових відносинах з ТзОВ «Сіті Транспорт Груп», зокрема, з 29 квітня 2013 року працювала на посаді провідного інженера-технолога в арматурно-механообробного цеху відокремленого структурного підрозділу ТзОВ «Сіті Транспорт Груп» та 26 вересня 2013 року була звільнена із займаної посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. Всі належні до виплати суми при звільненні позивачу в порушення вимог ст.116 КЗпП України виплачені не були, в результаті чого утворилася заборгованість по виплаті заробітної плати за період з 29.04.2013р. по 26.09.2016р. в розмірі 11 599,77 грн. Вказані обставини встановлені рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 08.04.2016р. (справа №464/1111/16-ц), яке набрало законної сили 04.05.2016р., і на підставі ч.3 ст.61 ЦПК України не потребують додаткового доказування. Статтею 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно із вимогами ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Положеннями ст.116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Оскільки відповідачем вказаних вимог закону не дотримано, заробітна плата у встановлені строки позивачу не виплачена та остаточний розрахунок при звільненні не проведений, відтак позивач має право на одержання компенсації за затримку виплати цієї заробітної плати. Вирішуючи дану позовну вимогу про стягнення компенсації втрати частини заробітку, судом враховано, що відповідно до ст.34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів та послуг передбачений Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», а також Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001р. Відповідно до ч.1 ст.2 цього Закону, а також п.3 Порядку індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі, оплата праці. Згідно із ст.3 Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). В пункті 4 Порядку зазначено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Відповідно до положень ст.129 Конституції України, ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно з вимогами ч.2 ст.27 ЦПК України всі наявні докази для підтвердження своїх вимог та заперечень сторони повинні надати до початку розгляду справи по суті. Відповідно до матеріалів справи та за відсутності інших доказів, суд вважає, що позивачем вірно розраховано розмір компенсації втрати частини доходу у зв'язку з невиплатою заробітної плати, у зв'язку з чим з відповідача в користь позивача підлягає стягненню компенсація за затримку виплати заробітної плати за період з травня по вересень 2013р. в розмірі 12 447,08 грн. Доказів наявності обставин, які можуть слугувати підставою для відмови у виплаті позивачу вказаної компенсації, відповідачем не надано. Відповідачем взагалі не наведено та не доведено обставин, які б свідчили про відсутність вини товариства у невиплаті позивачу заробітної плати. При вирішенні позовної вимоги [PERSON] щодо відшкодування їй моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У судовому засіданні встановлено порушення відповідачем законодавства про працю, а саме - порушення вимог ст.116 КЗпП України. З позовної заяви вбачається, що систематична невиплата позивачу заробітної плати, а також невиплата такої при звільненні, змусила її пристосовуватися до нових умов життя, оскільки поставила у скрутне матеріальне становище, зробили неможливим забезпечення нормального існування, змусила шукати інші можливості для отримання заробітку, що призвело до зміни життєвих звичок. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, які неможливо об'єктивно зафіксувати. Зазнаючи душевних страждань, особа не зобов'язана звертатися за медичною допомогою. На думку суду, порушення конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю, яке змушує шукати інших джерел заробітку, призводить до певної економії та необхідності змінювати звичний спосіб життя, свідчить про наявність у позивачки моральної шкоди. Проте, суд вважає зазначений позивачкою розмір моральної шкоди необгрунтовано завищеним, а тому, на думку суду, виходячи з вимог розумності і справедливості, сума в 1000 грн. буде достатньою для відшкодування моральної шкоди позивачки. Крім того, вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави, відповідно до частини задоволених вимог, слід стягнути судовий збір в розмірі 640 грн., від сплати якого позивача звільнено при подачі такого позову до суду. Враховуючи викладене,

Outcome: partial