Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним вище позовом, який мотивовано тим, що 03.02.2011 сторони уклали договір дарування, відповідно до якого позивач передала безоплатно у власність, а відповідач прийняла в дарунок 1/2 частину квартири за [ADDRESS] . При укладенні вказаного договору сторони домовились про те, що позивач дарує відповідачу частину квартири, а остання зобов`язується здійснювати догляд за позивачем. Зважаючи на викладене, позивач помилково вважала, що укладений договір дарування є договором довічного утримання. З середини квітня по 15 травня 2019 року відповідач проживала разом з позивачем у спірній квартирі. За цей період вона погрожувала позивачу виселенням та перевела усі особові рахунки на комунальні платежі на своє ім`я. Враховуючи викладене, позивач вважає вказаний вище договір дарування не дійсним, оскільки він був укладений під впливом помилки. Крім того, [INFO] помер чоловік позивача [PERSON] . Позивач виявила, що за місяць до смерті, 19 серпня 2014 року [PERSON] подарував відповідачу належну йому частку квартири [ADDRESS] . Позивач зазначає, що такий правочин є нікчемним, оскільки на час укладення вказаного договору дарування [PERSON] був визнаний судом недієздатним, а позивач була його опікуном. Згоди на укладення такого договору вона не надавала. Зважаючи на викладене, позивач звернулась до суду з позовом в якому просить визнати договір дарування від 03.02.2011 недійсним та застосувати наслідки недійсності договору дарування від 19.08.2014. Позивач в судове засідання не з`явилась. Подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі. Надала суду витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та довідки про свій стан здоров`я. Позов підтримала. Не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Про час та місце судового розгляду неодноразово повідомлялась завчасно та належним чином за місцем реєстрації. Враховуючи зазначені обставини суд, зважаючи на зміст заяви позивача, ухвалою від 17.10.2019 вирішив провести заочний розгляд справи на підставі наявних в справі доказів, відповідно до положень ст. 280-281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази суд, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлено, що 03 лютого 2011 року між позивачем та відповідачем було укладеного договір дарування, згідно якого позивач передала безоплатно у власність, а відповідач прийняла в дарунок 1/2 частину квартири за [ADDRESS] . Дана обставина підтверджується копією договору дарування частки квартири від 03.02.2011, посвідченого державним нотаріусом Могилів-Подільської міської державної нотаріальної контори Малярчуком Т.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2-84 (а.с.10,11). На підставі вказаного вище договору дарування за відповідачем було зареєстровано право власності на 1/2 частину квартири за [ADDRESS] , що підтверджується Витягом про Державну реєстрацію прав № 28951713 від 09.02.2011 (а.с.11). Відповідно до вимог ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно вимог ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Відповідно до вимог ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно вимог ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Так, відповідно ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За приписами ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] , є людиною похилого віку, 1942 року народження, за станом здоров`я потребує стороннього догляду, що підтверджується довідками від 13.05.2019, 10.07.2019. З позову слідує, що спірне нерухоме майно є її єдиним житлом, у якому вона продовжує проживати після укладення договору дарування. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, [PERSON] зазначає, що при укладенні оскаржуваного договору у неї з відповідачем була попередня домовленість про те, що вона буде її доглядати, бажаючи укласти договір довічного утримання, вона помилково уклала договір дарування належно їй частки нерухомого майна. Таким чином, при укладенні оскаржуваного договору дарування від 03.02.2011 вона припустилась помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, оскільки бажала укласти договір довічного утримання, а уклала договір дарування. Зважаючи на викладене, суд вважає доведеним той факт, що договір дарування від 03.02.2011 був укладений позивачем під впливом помилки, а відтак, наявні підстави для визнання такого договору дарування недійсним. Така позиція суду узгоджується з правовою позицією викладеною у Постанові Верховного Суду України (справа №6-202цс15 від 21.10.2015 року) та постанові Верховного суду від 20.09.2018 (справа № 369/11060/16-ц, провадження № 61-21008св18). Щодо застосування наслідків недійсності договору дарування від 19.08.2014 суд зазначає таке. Як слідує з свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] 16.06.1989 (а.с.8). 19.08.2014 між [PERSON] , [INFO] та відповідачем було укладеного договір дарування, згідно якого [PERSON] передав безоплатно у власність, а відповідач прийняла в дарунок 1/2 частину квартири за [ADDRESS] . Дана обставина підтверджується копією договору дарування частки квартири від 19.08.2014, посвідченого приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Марценюк С.А., зареєстрованого в реєстрі за № 721 (а.с.12,13). На підставі вказаного вище договору дарування за відповідачем було зареєстровано право власності на 1/2 частину квартири за [ADDRESS] , що підтверджується Витягом про Державну реєстрацію прав № 25778310 від 19.08.2014 (а.с.14). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.9). Разом з тим, згідно рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 28.07.2014, яке набрало законної сили 08.08.2014, [PERSON] , [INFO] визнано недієздатним. [PERSON] призначено його опікуном (а.с.47). Умовами чинності правочину є дотримання ряду вимог, відповідно до положень ст. 203 ЦК України, якою, в тому числі, є і наявність необхідного обсягу цивільної дієздатності особи, яка вчиняє правочин. Згідно зі ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. В той же час, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це. Відповідно до ст. 41 ЦК України недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину. Згідно з роз`ясненнями, наданими в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до ст.215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК України тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Частинами 1, 2 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Так, зокрема, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Згідно ч. 1 ст. 226 ЦК України опікун може схвалити дрібний побутовий правочин, вчинений недієздатною фізичною особою, у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. У разі відсутності такого схвалення цей правочин та інші правочини, які вчинені недієздатною фізичною особою, є нікчемними. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 216 ЦК України, правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки договір дарування від 19.08.2014 був підписаний недієздатною особою [PERSON] , який в момент вчинення правочину не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, позивач, як опікун, не схвалила фого вчинення та звернулася до суду з даним позовом, даний договір є нікчемним, а відтак позовна вимога про застосування наслідків недійсності договору дарування від 19.08.2014 підлягає задоволенню. Такий спосіб захисту відповідає положенням ст. 16 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає, що слід стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в повній мірі. На підставі викладеного вище та

Outcome: approved