Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила виселити відповідача з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення та зобов'язати третю особу зняти відповідача з реєстраційного обліку. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником вищезазначеної квартири та разом з нею в ній зареєстрований її син, який є відповідачем у справі. На протязі останніх 5 років відповідач систематично руйнує і псує жиле приміщення, порушує правила соціалістичного співжиття, чим робить неможливим для позивача проживання з відповідачем в одній квартирі, а заходи запобігання громадського впливу виявились безрезультатними. Відповідач, вживаючи наркотичні засоби, ніде не працюючи, постійно влаштовує сварки, вчиняє погроми, застосовує психологічний та фізичний вплив, погрожує фізичною розправою, а також виносить з квартири побутові речі з метою їх збуту. Позивач вказує, що вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів із заявами щодо протиправної поведінки відповідача. На теперішній час відповідач продовжує вести антисуспільний образ життя, регулярно влаштовує насильство у сім'ї, сварки та влаштовує бійки, б'є посуд, псує меблі та приводить до непридатності побутову техніку. Крім того, відповідач не приймає участі у сплаті комунальних послуг, внаслідок чого виникла велика заборгованість. А починаючи з 2014 року на адресу позивача почали надходити боргові вимоги щодо існуючої заборгованості відповідача перед фінансовими установами. Враховуючи викладене, позивач через постійні знущання відповідача, звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2018 року відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, а також відстрочено сплату позивачем судового збору за подання до суду позовної заяви до ухвалення судового рішення по справі. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність, а також відзив не подавав, у зв'язку із чим, суд, враховуючи згоду представника позивача, ухвалив відповідно до ст. 280 ЦПК України проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради належним чином та завчасно сповіщений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, до початку судового засідання надав суду заяву про розгляд справи без участі його представника. Вислухавши позивача, свідка [PERSON], дослідивши наявні докази, судом встановлені наступні фактичні обставини. Позивач є матір'ю відповідача та власником квартири [ADDRESS] (а.с.6-8, 27-28, 62). У квартирі за адресою: [ADDRESS], зареєстровані позивач та відповідач (а.с.9,23,24). Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона є головою ОСББ, в якому проживають сторони. Знає, що сторони періодично викликають поліцію, тому що відповідач вибиває двері, зламує замки та виносить майно позивача, відповідач може висловлюватися на адресу матері нецензурною лайкою. Свідок вказала, що вона особисто робила зауваження відповідачу, але він не реагував на них. В її чи поліції присутності відповідач не кидається на матір. Вирішуючи пред'явлені позовні вимоги судом враховується наступне. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Частиною 1 ст. 116 ЖК УРСР визначено, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. На підтвердження систематичного порушення відповідачем правил співжиття, позивач посилалась на постанову Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 13 квітня 2018 року про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за частиною 1 статтею 173-2 КУпАП. Однакою даною постановою вина відповідача не визнавалася, справу закрито на підставі п.7 ч.1 247КУпАП, в зв'язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 КУпАП (а.с.47). Інші докази протиправної поведінки відповідача щодо матері [PERSON] в матеріалах справи відсутні. Пунктом 17 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року судам роз'яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Статтею 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачені спеціальні заходи щодо протидії домашньому насильству, до яких належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. В судовому засіданні встановлено, що терміновий заборонний припис стосовно відповідача Чечелівським ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області не виносився (а.с.71,72). Позивач пояснила, що вона не зверталася до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно відповідача. Випадки застосування до відповідача інших спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству також не були встановлені в судовому засіданні. Отже в судовому засіданні не встановлено фактів вжиття до відповідача заходів попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходів громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Показання свідка [PERSON] судом до уваги не беруться, оскільки вона не робила зауваження відповідачу на зборах жильців будинку, як роз'яснено пунктом 17 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року. Пунктом 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Факт перебування, як зазначає позивач, відповідача у кредитних відносинах, несплати ним комунальних послуг та внесення щодо нього відомостей про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР не є підставами для виселення відповідача. Таким чином, позивачем належних та допустимих доказів обставин викладених в позовній заяві щодо наявності перешкод в здійсненні права власності на житлове приміщення суду не надано, перед судом належними та допустимими доказами не доведено. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод в здійсненні права власності на житлове приміщення шляхом вселення без надання іншого житлового приміщення за їх недоведеністю. Враховуючи, що позовні вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку є похідними від позовних вимог про усунення перешкод в здійсненні права власності на житлове приміщення шляхом вселення надання іншого житлового приміщення, у задоволенні даних позовних вимог також слід відмовити. Отже, у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1409,60 грн. (704,80+704,80).

Outcome: approved