Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-28 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовною заявою до відповідача про визнання правочину недійсним та визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння. В позовній заяві позивач просить суд: визнати відмову від спадщини недійсною; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину; визнати за нею право власності на ? частину домоволодіння та внести відповідні зміни до Спадкового реєстру, Державного реєстру правочинів та в Державну реєстрацію прав. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 06 квітня 2012 року померла її мати [PERSON], залишивши в спадщину чоловіку та трьом дітям два будинки з присадибними ділянками. Позивач заявила про право на спадщину згідно закону. Однак, пізніше відмовилась від спадщини на користь своєї рідної сестри [PERSON] відповідача у справі, згідно усної домовленості, за якою сторони вирішили оформити будинок за адресою вул. Декабристів 18, та присадибну ділянку з усіма забудовами на [PERSON], а остання, в свою чергу, дозволяє позивачці проживати там з сім'єю, поки позивач збирає гроші за 1/2 будинку та 1/2 присадибної ділянки з усіма забудовами, щоб потім викупити будинок, після чого відповідачка всю хату та всю земельну ділянку з усіма забудовами повинна була переоформити на позивачку, оскільки не планувала в ній жити. Та сестра позивача її обманула, щоб спонукати її до вчинення відмови від спадщини в свою користь. [PERSON] працювала в місті Києві і проживала там на момент вчинення відмови, в неї була добре оплачувана робота в банку і вона не планувала переїзд в м. Новоград-Волинський. Після смерті матері сестра повернулась до м Новоград-Волинський, та почала проживати у спадковому будинку. Між ними почали виникати непорозуміння і сестра звернулась до суду з позовом про виселення позивачки і її сина з казаного домоволодіння. Обман відповідача істотно вплинув на формування волі позивача щодо вчинення нею правочину - тобто відмови від спадщини. ЇЇ внутрішня воля сформувалась невірно під впливом хибних відомостей, про обставини правочину, спричиненими діями її сестри. Коли обман викрився позивач зрозуміла, що зробила помилку, довірившись сестрі. Помилка є результатом невірного уявлення про обставини правочину. Якби позивач знала, що сестра захоче забрати її спадщину і виселити її з будинку разом із сином, вона б не відмовлялась від своєї частини хати. На момент вчинення відмови від спадщини позивач помилялась щодо природи правочину, так як [PERSON] навмисно ввела її в оману, щоб вона вчинила вкрай невигідний для себе правочин. За таких обставин, позивач просила суд визнати недійсною її відмову від спадщини правочин, в якому має місце невідповідність між її внутрішньою волею і її внутрішнім волевиявленням, спричиненим хибним (помилковим) сприйняттям обставин, обумовленим їх властивостями; так як мала місце помилка, що має істотне значення і стала причиною її відмови від спадщини, згідно усної угоди між нею та відповідачкою. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, з підстав зазначених у позовній заяві та просила суд позов задовольнити. Надала суду усні пояснення по суті позовних вимог, які зводяться до обставин, викладених у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні надала пояснення по суті справи, зазначивши, що позов не визнає у повному обсязі, оскільки домовленість між нею і сестрою дійсно існувала, однак носила зовсім інший зміст, а саме: позивачка заборгувала їй значну сум грошей, тому вона добровільно погодилась відмовитись від спадщини на користь відповідачки це було її добровільне та свідоме рішення. Після повернення боргу, відповідач пообіцяла переоформити спірне домоволодіння на сестру. Однак, позивачка протягом тривалого часу не повертала кошти, натомість почала породжувати конфлікти у сім'ї, що і змусило відповідачку звернутись до суду з позовом про її виселення з спадкового будинку. Відповідач жодним чином не збиралась обманювати свою сестру, а навпаки хотіла допомогти їй у вирішення її життєвих проблем. Домовленості про викуп будинку в цілому позивачкою взагалі не існувало. Відмова позивача від спадщини була добровільною, всі обставини їй були відомі та зрозумілі. Враховуючи вищевикладене, просила суд відмовити позивачу у задоволенні її позовних вимог. Свідок [PERSON] надав суду показання, які зводяться до того, що він являється цивільним чоловіком позивача і вони тривалий час проживають разом. Після смерті матері сторін відповідачка приїхала до м. Новоград-Волинський і сімейному колі родичі вирішили як будуть ділити спадкове майно. Одну хату вирішили віддати сестрам, а іншу брату та батьку. Однак, щоб не створювали зайвих проблем з оформленням документів, вирішили оформити будинок за адресою вул. Декабристів 18, та присадибну ділянку з усіма забудовами на [PERSON], а остання, в свою чергу, дозволяє позивачці проживати там з сім'єю, поки вони збиратимуть гроші за 1/2 хати та 1/2 присадибної ділянки з усіма забудовами, щоб потім викупити цілий будинок, після чого відповідачка всю хату та всю земельну ділянку з усіма забудовами повинна була переоформити на позивачку, оскільки не планувала в ній жити. Після цього позивач написала у нотаріуса відмову від спадщини. При розмові були присутні позивачка, відповідачка, їх брат та він; батька не було. Приблизно через рік, відповідачку звільнили з роботи у м. Київ, де вона постійно проживала та працювала, і вона повернулась до м. Новоград-Волинський, де стала проживати разом з їх сімєю у спадковому будинку. Спершу виник скандал щодо комунальних платежів, відповідач забрала автомобіль, який придбала для них, а потім звернулась до суду. Однак причиною такої поведінки відповідача, на його думку, стало те, що він вклав гроші у бізнес у Москві, яким займався його брат з дружиною, а відповідач, зацікавившись у такому бізнесі, також вирішили перерахувати кошти в цей бізнес. Однак, цей бізнес прогорів, і відповідачка вирішила таким чином компенсувати вкладені у нього кошти. Тобто, вона обманула свою сестру а тепер хоче позбавити її спадкового майна. Свідок [PERSON], який є сином позивача, надав суду показання, які зводяться до того, що був присутнім при розмові сторін про поділ спадкового майна, а саме чув як сторони домовлялись, що частина будинку позивачки буде переоформлена на відповідачку шляхом відмови від спадщини. Однак причини такої домовленості йому не відомі. Свідок [PERSON] батько сторін, пояснив, що позивач тривалий час мала добру роботу, однак потім у неї почали зявлятись борги, на які її спонукав її цивільний чоловік і його родина. Останній втягнув її у сумнівний бізнес у Москві, який виявися неприбутковим і позивач позичала гроші у багатьох людей, в тому числі і в нього і в своєї сестри відповідачки у справі. Після смерті матері відбулась розмова, на якій були присутні позивач, відповідач, їх брат та він; [PERSON] не був присутній. Вирішили, одну хату віддати сестрам, а іншу брату та батьку. Позивач добровільно погодилась відмовитись від своєї частки у спадщині на користь відповідача, оскільки заборгувала їй гроші, які мала з часом повертати. Оскільки позивач борг не повертає і провокує скандали у сімї, відповідач вирішила її виселити з будинку. Відповідач хотіла допомогти сестрі та не обманювала її. Домовленості про нібито викуп будинку позивачкою у відповідачки в цілому взагалі не існувало. Заслухавши у судовому засіданні пояснення позивача, відповідача та свідків, дослідивши матеріали справи та надані докази, повно і всебічно зясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 06 квітня 2012 року померла мати сторін - [PERSON], залишивши в спадщину чоловіку та трьом дітям (сестрам - сторонам у справі та їх брату) два будинки з присадибними ділянками. 02.07.2012 року позивачка заявила про право на спадщину за законом після смерті матері та подала відповідну письмову заяву до нотаріуса (а.с.14). Заявою від 28.09.2012 року позивач відмовилась від спадщини на користь своєї рідної сестри [PERSON] - відповідачки у справі. Зі змісту заяви про відмову від спадщини від 28.09.2012 року вбачається, що [PERSON], повідомляє, що усвідомлює значення своїх дій та має можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають важливе значення, без застосування до неї фізичного та психічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, цією заявою відкликає заяву від 02.07.2012 року та відмовляється від належної їй частки спадкового майна, яке залишилось після смерті її матері на користь своєї сестри, доньки померлої [PERSON] (а.с.13). Позивачці нотаріусом було розяснено, що така відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Як встановлену у судовому засіданні, відповідач протягом тривалого часу працювала і проживала у м. Київ, що зокрема підтверджується копією її трудової книжки (а.с.6-9). Після смерті матері [PERSON] повернулась до м. Новоград-Волинський та почала проживати разом із сімю позивачки у спадковому будинку по вул. Декабристів, 18, який належить відповідачці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.24). На ґрунті особистих неприязних відносин у родині почали виникати сварки, у звязку із чим у лютому місяці 2015 року [PERSON] звернулась до суд з позовом до [PERSON] та її сина [PERSON] про визнання такими, що втратили право користування належним їй будинком та усунення перешкод в користуванні цим будинком шляхом виселення (а.с.15-16) Рішенням Новоград Волинського міськрайонного суду у справі № 285/488/15-ц від 21.04.2015 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] відмовлено. Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції [PERSON] звернулась зі скаргою до Апеляційного суду Житомирської області. Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 26.05.2015 року апеляційну скаргу задоволено, рішення Новоград Волинського міськрайонного суду у справі № 285/488/15-ц від 21.04.2015 року скасовано та ухвалено нове, яким визнано [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком № 18 по вул. Декабристів у м. Новоград-Волинський Житомирської області та в порядку усунення перешкод у користуванні та розпорядженні вказаним будинком виселено вказаних осіб з нього (а.с.39-40). Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.08.2015 року рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін. Дані обставини не оспорювались сторонами та підтверджуються дослідженими у судовому засіданні доказами: копією паспорта позивача (а.с.5), копією трудової книжки відповідача (а.с.6-9), копією рішення суду від 21.04.2015 року (а.с.12), копією заяви від 02.07.2012 року (а.с.14), копією заяви від 28.09.2012 року (а.с.13), копією свідоцтва про паво на спадщину за законом (а.с.23), копією рішення апеляційного суду від 26.05.2015 року (а.с.39-40), копією ухвали суду касаційної інстанції . Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як слідує з позовної заяви та встановлено в судовому засіданні, позивачем заявлено позов на підставі норм статтей 229, 230 ЦК України, а тому, суд вважає за необхідне дослідити кожну з наведених позивачем підстав. За змістом ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року розяснено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. За змістом ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року вказано, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Як розяснює Верховний суд України у листі від 24.11.2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Окрім того, позивач посилалась на вчинення правочину на вкрай невигідних умовах, неодноразово стверджувала у судових засіданнях, що відмовившись від спадщини на користь сестри вчинила вкрай невигідний для себе правочин. Статтею 233 ЦК України встановлено правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини : правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Як розяснює Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року у пункті 23, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Як розяснює Верховний суд України у листі від 24.11.2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочини, вчинені під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах мають дефекти волі і здійснюються за таких обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Цей правочин може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був його ініціатором. Для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину. Тяжкі обставини слід розуміти як не будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище, а як його крайні форми. Наприклад, важка хвороба особи чи її близьких, смерть годувальника, крайня нужденність її сім'ї, загроза втратити заставлене житло чи банкрутства, надзвичайно низька винагорода за виконану роботу або надану послугу, порівняно з вартістю відчужуваної речі, та інші обставини, для усунення чи пом'якшення яких необхідно терміново укласти цей правочин. Тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися судом з урахуванням всіх обставин справи. Особа, яка оскаржує правочин, повинна довести, що за відсутності тяжких обставин вона взагалі або на зазначених умовах не уклала би правочин. Визнання правочину недійсним не може пов'язуватись з тим, чи усвідомлювала сторона користь, яку матиме від нього. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Тобто в таких випадках немає обману або помилки. За результатами детального правового аналізу вищевикладених норм права та правових позицій вищих судів, можна дійти висновку, що у правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. На цих підставах необхідно виділити правочини, вчинені під впливом, зокрема, помилки, обману (ст. 229, 230) та тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233) . Так, згідно чинного ЦК України, правочин, здійснений під впливом помилки, обману або внаслідок збігу тяжких обставин є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Однак, заявлені вимоги можуть бути задоволені лише у тому випадку, якщо доведені факти помилки, обману, або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв'язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як слідує із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способами, передбаченими цим Кодексом та іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповдно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь иі самі особи, щодо яких встановлені ці обставини. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основні юридичні факти, які підлягали встановленню судом у даній справі, виходячи із підстав позову та наявних у справі доказів, це: -чи діяла позивач під впливом помилки, чи обставини, щодо яких помилилася позивач, існували саме на момент вчинення правочину, чи така помилка дійсно мала місце, а також чи вона має істотне значення; -чи діяла позивач під впливом умисного обману з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману і сам факт обману; -чи вчинено позивачем оспорюваний правочин під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину відповідач у даній справі, скористалася; а також, чи за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Як вбачається з вищепроаналізованих норм чинного ЦК України, процесуального законодавства та правових позицій вищого суду, саме позивач як сторона, яка діяла під впливом помилки, обману, повинна була довести суду що обставини, щодо яких вона помилилась, існували саме на момент вчинення правочину, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення; наявність умисного обману з боку відповідачки, істотність значення обставин, щодо яких позивачку введено в оману, і сам факт обману. Однак, вказаних обставин під час розгляду справи позивачем доведено не було. А твердження позивача про те, що вона діяла під впливом помилки, а відповідач ввела її в оману - не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, оскільки жодних доказів на підтвердження зазначених підстав позивачем суду не надала. Наведені позивачкою обставини, зокрема ті, що вона відмовилась від своєї частини спадщини на користь сестри, не маючи при цьому іншого житло - суд не може розцінювати як вчинення правочину на вкрай невигідних умовах в контексті застосування до оспорюваного правочину положень ст. 233 ЦК України. Позивачем не зазначено про наявність збігу тяжких для неї обставин і наявність їх безпосереднього зв'язку з її волевиявленням відмовитись від спадщини на вкрай невигідних для неї умовах; не вказано та не доведено дійсних обставин, які б могли вплинути на укладення правочину і які б свідчили про відсутність дійсної волі позивача на його укладення. Окрім того, особа, яка оскаржує правочин, повинна довести, що за відсутності тяжких обставин вона взагалі або на зазначених умовах не уклала би правочин, чого також не було доведено позивачем. Позивачем не було доведено під час розгляду справи вчинення оспорюваного правочину на вкрай невигідних для нього умовах. Показання свідка [PERSON] щодо обставин вчинення правочину, наявності певної домовленості між сестрами, суд відкидає при прийнятті рішення у даній справі, оскільки вони є суперечливими між собою, містять протиріччя, розбіжності та нечіткий виклад обставин, а тому, наявні підстави вважати, що такі пояснення дані ними на підгрунтті неприязних особистих стосунків з відповідачем з метою підтримки позиції своєю цивільної дружини. Свідок [PERSON], який є сином позивача, стверджував, що причини відмови позивача від спадщини йому не відомі. Окрім того, як встановлено судом та вбачається зі змісту заяви про відмову від спадщини, позивач усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають важливе значення, без застосування до неї фізичного та психічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, цією заявою відкликала заяву від 02.07.2015 року та відмовилась від належної їй частки спадкового майна, яке залишилось після смерті її матері на користь своєї сестри, доньки померлої [PERSON] (а.с.13). Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. За змістом ст. 214 ЦК України, особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. Якщо такою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту. Особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані. Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин. Правові наслідки відмови від правочину встановлюються законом або домовленістю сторін. Слід зазначити, що позивачці нотаріусом було розяснено, що відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Позивач власним підписом підтвердила своє вільне волевиявлення на виконання таких умов. Підписавши заяву, позивач погодилась, що така відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Однак, своїм правом на відкликання не скористалась. Варто звернути увагу, що позивач, посилаючись на вищевикладені обставини, як на підстави для задоволення її позовних вимог, зокрема стверджувала, що правочин вчинено як під впливом помилки, умисного обману з боку відповідача так і на вкрай невигідних умовах - одночасно. Однак, як свідчить вищенаведений аналіз норм чинного законодавства, особа, яка вчиняє правочин під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності, помилки чи обману. Правочини, що вчиняються особою на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Тобто в таких випадках немає обману або помилки. Тобто, ті обставин, на які посилається позивач (що відмову від спадщини вчинено як під впливом помилки, умисного обману з боку відповідача так і на вкрай невигідних умовах) і наявність яких в сукупності вона намагалася довести суду під час усього розгляду справи - є взаємовиключними, тобто, в контексті поняття правочину, такі обставини, як підстави для визнання його недійсності - не можуть існувати одночасно. Отже, з огляду на викладене та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову позивачу слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed