Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, про розірвання шлюбу та поділ майна, посилаючись на те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі майже тридцять три роки, який останні два роки носить лише формальний характер. Сторони не підтримують шлюбні стосунки, не ведуть спільного господарства хоча проживають разом. Сторони втратили почуття взаємної любові та поваги, тому збереження шлюбу є недоцільним і буде суперечити інтересам сторін. Під час зареєстрованого шлюбу, сторонами була набута трикімнатна квартира, право власності на яку було зареєстровано за відповідачем. Позивач вважає за необхідне, у зв'язку з розірванням шлюбу, в порядку поділу майна подружжя, визнати за нею право власності на половину спільної сумісної власності, оскільки угоди про добровільний поділ квартири між сторонами не досягнуто. В судовому засіданні позивач та представник останньої позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Відповідач та представник останнього позовні вимоги визнали в частині розірвання шлюбу та права власності позивача на ј частину квартири, посилаючись на те, що інша частина квартири набута під час шлюбу за рахунок особистих коштів відповідача, отриманих ним від продажу власної квартири. За рахунок коштів, отриманих від продажу квартири, відповідачем були частково погашені борги за договорами позики, укладені в період шлюбу особисто відповідачем для оплати інвестиції у будівництво квартири. Зазначені обставини викладені у відзиві на позов /а.с. 59 - 61/. Крім того, в судовому засіданні представник відповідача зазначив про те, що позивач не працювала, протягом усього часу утриманням сім'ї займався відповідач. Відповідач в судовому засіданні зазначив, що позики останнім були укладені для інвестування у будівництво квартири, для проживання родини, яку складали сторони та їх неповнолітній син. Враховуючи те, що квартира була новозбудована, у квартирі проводились ремонтні роботи. У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що позивач має безперервний трудовий стаж, проте навіть якщо б позивач і не працювала це немає юридичного значення для поділу майна набутого за час шлюбу, що прямо передбачено чинним законодавством та тим, яке діяло на час набуття майна. Крім того, позики укладені в інтересах сім'ї враховуються при поділі майна. Що стосується квартири, яка була особистою приватною власністю відповідача, набута шляхом приватизації, то за законодавством яке діяло на час набуття сторонами спірного майна, приватизоване майно не вважалось особистою приватною власністю /а.с. 106 - 107/. У запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача зазначив про те, що право особистої приватної власності на майно, набуте шляхом приватизації на час виникнення таких правовідносин, було врегульовано окремим законом. Крім того, з довідок наданих позивачем щодо її трудового стажу вбачається, що під час трудової діяльності позивач певний період не отримувала заробітну плату, тоді як відповідач працював безперервно та отримував дохід. Також, представник відповідача зазначив про те, що наведена правова позиція вищого суду, щодо боргових зобов'язань які виникли під час шлюбу та їх розподіл, відповідно до цивільно - процесуального закону не є обов'язковою для суду першої інстанції та не є аналогічною даній цивільній справі /а.с. 128 - 130/. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. 23.05.1986 року сторони уклали шлюб /а.с. 5 - 8/. Учасниками справи визнані обставини про те, що з 2017 року сімейні відносини останніх почали погіршуватися, що призвело до витрати почуттів і з цього часу сторони припинили шлюбні відносини, ведення спільного господарства. За таких обставин, шлюб існує лише формально, а тому збереження шлюбу є недоцільним. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно ст. 112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У суду не має не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин і добровільності їх визнання учасниками справи, а тому такі обставини не підлягають доказуванню. Враховуючи вище зазначене, суд вважає, що шлюб сторін розпався остаточно, примирення сторін є неможливим, збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, у зв'язку з чим шлюб підлягає розірванню. 23.12.2002 відповідач уклав інвестиційний договір про участь у фінансуванні будівництва трикімнатної квартири [ADDRESS], вартість якої на день укладення договору становила 117187 грн. 29 коп. /а.с. 10 - 12/. Відповідно до довідки від 06.06.2003 відповідачем на виконання інвестиційного договору були сплачені грошові кошти: 21.01.2003 - 3840 грн.; 17.02.2003 - 35200 грн.; 24.02.2003 - 23450 грн.; 24.03.2003 - 23435 грн.; 21.04.2003 - 22132 грн.; 14.05.2003 - 22134 грн. 55 коп., всього сплачено 130191 грн. 55 коп. /а.с. 14/. 10.10.2003 у зв'язку із зменшенням загальної площі, на підставі договору про внесення змін до інвестиційного договору відповідачу було повернуто 858 грн. 32 коп. /а.с. 13/. Таким чином за квартиру [ADDRESS] відповідачем було сплачено 129333 грн. 23 коп. Згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України (в редакції від 12.05.2004), право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно» (в редакції від 01.07.2004), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно» (в редакції від 01.07.2004), обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав право власності на нерухоме майно. 14.10.2004 право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за відповідачем /а.с. 72/. Згідно ст. 60 СК України (в редакції від 26.12.2002), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно ст. 16 Закон України «Про власність», майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно звіту про оцінку квартири [ADDRESS], наданого позивачем, вартість квартири станом на 03.07.2017 становить 1582827 грн. /а.с. 15-39/, проти чого не заперечували відповідач та представник останнього. Відповідно до наданих відповідачем розписок останнім були запозичені кошти для виконання інвестиційних зобов'язань за договором: 15.01.2003 - 9600 грн., які були повернуті 05.11.2003; 16.01.2003 -12800 грн., які були повернуті 30.10.2003; 18.01.2003 - 26000 грн., які були повернуті 15.11.2003; 18.01.2003 - 24000 грн., які не поверталися /а.с. 66-69/. Таким чином у зазначений період відповідачем було запозичено 72400 грн., з яких 48400 грн. були повернуті. Відповідно до абз. 2 п. 9 ППВСУ «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» № 16, (в редакції від 12.06.1998), яка надавала роз'яснення щодо застосування законодавства, яке діяло на час виникнення вище вказаних грошових зобов'язань, спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами. Враховуючи те, що боргові зобов'язання, виникли під час шлюбу сторін і як пояснив відповідач, в інтересах сім'ї, а саме придбання квартири для проживання з родиною, отримані грошові кошти за договорами позик мали статус спільним майна подружжя. Відповідач зазначає, що боргові зобов'язання на суму 48000 грн. були погашені за рахунок продажу квартири, яка належала відповідачу на праві особистої приватної власності та набутої шляхом приватизації на підставі розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної Ради м. Києва від 18.12.1997 за № 5785, зареєстрованого в КМБТІ 09.02.1998.Продаж вказаної квартири відбулась 09.09.2003 за 53000 грн. /а.с. 71/. Згідно ст. 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до абз. 3 п. 9 ППВСУ «ППВСУ «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» № 16, (в редакції від 12.06.1998), якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС). Враховуючи наведене, доводи відповідача про те, що боргові зобов'язання були виконані за рахунок особистого майна відповідача є неспроможними, оскільки за законодавством яке діяло на час набуття майна в період шлюбу, шляхом приватизації, таке майно не вважалось особистою власністю одного з подружжя, а отже таке майно також мало статус спільного сумісного майна подружжя. Крім того, як стверджує відповідач, за інвестиційним договором були вкладені запозичені кошти, які як зазначено вище, також мали статус спільного сумісного майна подружжя. Враховуючи наведене, суд вважає, що підстави для висновку про те, що відповідачем були вкладені особисті кошти, що впливатиме на збільшення його частки у квартирі відсутні. Крім того, згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що відповідачем не надано достатніх доказів того, що саме за рахунок запозичених коштів були виконані інвестиційні зобов'язання, зокрема враховуючи дати та суми позик, суми та дати внесення інвестицій, а також те, що за рахунок продажу відповідачем квартири, були погашені боргові зобов'язання. Відповідач пояснив, що спірна квартира була від забудовника і у квартирі відбувалися ремонтні роботи, купувалися меблі, що підтвердила позивач, а отже ці кошти могли бути витрачені саме на це і відповідачем наведене не спростовано. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Згідно п. 25 ППВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21.12.2007 № 11, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток,суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, враховуючи те, що у придбання спірної квартири, були вкладені кошти, які належали сторонам на праві спільної сумісної власності, квартира є спільним сумісним майном подружжя і підлягає поділу в рівних частинах та залишення майна у спільній частковій власності сторін. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність, доказів окремо, а також взаємних зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позові вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved