Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення посилаючись на те, що вона є власником житлового приміщення за адресою: [ADDRESS]. У спірному житлі зареєстровані відповідачі по справі. Інформація про зареєстрованих осіб міститься в єдиному державному демографічному реєстрі. Відповідачі по справі з серпня 2017 року не проживають за адресою спірного житла в зв'язку з тим, що виїхали на постійне місце проживання до придбаного у власність житла. Однак Відповідачі залишаються зареєстрованими за адресою спірного житла. На даний час місце проживання невідоме.Відповідачі не проживають в житловому приміщенні спірної квартири. При цьому, наявність реєстрації відповідачів у спірній квартирі позбавляє Позивача, як власника житла, можливості здійснювати право користування та розпорядження ним у повному обсязі. Крім того, позивач вимушена нести витрати щодо сплати комунальних послуг з розрахунку на всіх зареєстрованих у спірному житлі осіб, що вводить її у зайві витрати. Зазначає, що відповідачі:не є співвласниками спірного житла;тривалий час не проживають в спірному житлі і не виявляють бажання в ньому проживати. Тому позивач звернулась до суду із даним позовом. Позивач в судове засідання не з'явилась, надіслала на адресу суду заяву в якій розгляд справи просить проводити за її відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів, позов підтримує та просить задовольнити. Відповідачі до суду не з'явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суд не повідомили, а тому по справі необхідно постановити заочне рішення, відповідно до ст. 280 ЦПК України через неявку відповідачів в судове засідання. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надіслали письмові пояснення відповідно до яких заперечують проти позову в повному обсязі та просять прийняти рішення в найкращих інтересах малолітньої [PERSON], [INFO] та чинного законодавства України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009р. № 14 «про судове рішення у цивільній справі» правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 10.12.1993 року (Дублікат) виданого Дніпровською районноюв м. Києві державною адміністрацією, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] на праві приватної, спільної сумісної власності гр. [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. (а. с. 8-8 зворот.) Згідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.02.2009 року вбачається, що спадкоємицею майна [PERSON], який помер [INFO] є його дружина [PERSON], яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Спадкове майно складається з 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. (а. с. 9 - 9 зворот.) Відповідно до вимог ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Також у статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. З доданого акту про не проживання вбачається, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] не проживають в [ADDRESS] з серпня місяця 2017 року і до сьогоднішнього дня. Акт підписаний мешканцями будинку номер [ADDRESS] [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Підписи мешканців підтверджені майстром - [PERSON] та підписано начальником ЖЕД - 401 Туляковою Л. (а. с. 10) Як визначено в статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.(ч. 1 ст. 95 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до вимог ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України,Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини третьої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. В судове засідання позивач не з'явилась, подавши до суду клопотання про слухання справи у її відсутність, клопотань про допит свідків не заявляла. В обґрунтування своїх вимог позивачем надано єдиний доказ - акт про не проживання. Позивачем [PERSON] не надано належних доказів про відсутність у спірному жилому приміщенні [PERSON], [PERSON], [PERSON] саме без поважних причин понад один рік та про відсутність домовленостей між сторонами щодо порядку володіння та користування вказаним житловим приміщенням. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Так, виходячи з предмета доказування, суд вважає, недостатнім доказом щодо даного предмету спору акт про не проживання від 31 жовтня 2018 року, інших доказів не надано, а тому в сукупності не дає змоги достовірно встановити як строк відсутності відповідачів, так і поважність причини такої відсутності. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності,

Outcome: dismissed