Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб між сторонами, зареєстрований 25.11.2006 року та неповнолітнього сина - [PERSON] , 2007 року народження залишити на проживання та виховання з позивачем. В обгрунтування вимог вказано, що сімейне життя сторін погіршилось та призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, спільне господарство не ведеться та подальше збереження шлюбу не можливе. Позивач вказала, що виникла необхідність в юридичному визначенні місця проживання дитини з матір`ю. Від сторін надійшли заяви про проведення розгляду справи без їх участі, позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі, відповідач їх визнав у повному обсязі, додатково вказав, що наслідки визнання позову йому відомі. Від представника Органа опіки та піклування Житомирської міської ради Карвець А.Й. в матеріалах справи міститься заява про проведення розгляду справи без її участі, при ухваленні рішення в частині визначення місця проживання дитини поклалась на розсуд суду (а.с. 36). Відповідно до ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі ч. 3 ст. 211 ЦПК України, якою передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності, якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 25.11.2006 Відділом реєстрації актів цивільного стану Овруцького районного управління юстиції Житомирської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №201 (а.с. 7). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] (а.с. 28). Згідно ст. 51 Конституції України та ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. За приписами ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. На підставі викладеного та враховуючи, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад, сторони не бажають зберегти шлюб, а тому суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог. Як зазначено у ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначаються нею самою. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України передбачає, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Беручи до уваги визнання відповідачем позовних вимог, суд вважає за можливе задовольнити позовну вимогу про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з позивачем. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідному рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків сплаченого при поданні позовної заяви судового збору, що становить 768,40 грн та стягнути з відповідача на користь позивача 768,40 грн.

Outcome: approved