Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 19.01.2016 року о 09-10 г. на вул.Воронцова в м.Дніпропетровську водій тролейбусу, працівник тролейбусного депо №2 [PERSON], керуючи тролейбусом 314-9, н/з 1127, не дотримався безпечної дистанції, не врахував дорожню обстановку, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем [NUMBER], яким вона (позивач) керувала та який належить на праві власності її батьку [PERSON] Згідно висновку №3577 від 04.02.2016 року експерта-автотоварознавця [PERSON] вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля [NUMBER], визначена в сумі 19339 грн. 71 коп. 03.03.2016 року фізичною особою-підприємцем [PERSON] було виконано роботи з відновлення пошкодженого транспортного засобу, вартість яких склала 27846 грн. та які було проведено за її рахунок. За вказаних обставин, посилаючись на те, що тролейбусне депо №2 не є юридичною особу та існує як відокремлений структурний підрозділ юридичної особи - Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» претензія до якого щодо відшкодування заподіяної шкоди була залишена без розгляду, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь заподіяну матеріальну шкоду в сумі 27846 грн. та понесені судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив суд задовольнити останній в повному обсязі. Представник відповідача МКП «Дніпропетровський електротранспорт», в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначивши, що позивач не є власником транспортного засобу, а тому не є належним позивачем по справі. Розмір заявлених нею вимог не узгоджується з розміром матеріальних збитків, визначених у наданому висновку №3577 від 04.02.2016 року експерта-автотоварознавця [PERSON] [PERSON] особа [PERSON] в судове засідання не зявився, повідомлень про вступ до участі у справі не надавав. А тому, у відповідності до ч.3 ст.36 ЦПК України суд вважає за можливе провести подальший розгляд справи за відсутності останнього. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 19.01.2016 року о 09-10 г. на вул.Воронцова в м.Дніпропетровську водій тролейбусу, працівник тролейбусного депо №2 [PERSON], керуючи тролейбусом 314-9, н/з 1127, не дотримався безпечної дистанції, не врахував дорожню обстановку, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем [NUMBER], під керування позивачки та який належить на праві власності її батьку [PERSON] Постановою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 25.02.2016 року водія [PERSON] за фактом дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 19.01.2016 року, було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Крім того, фактичні обставини щодо вчинення дорожньо-транспортної пригоди з вини працівника підприємства водія [PERSON], завдання внаслідок пригоди механічних пошкоджень транспортним засобам, не заперечував в судовому засіданні і представник відповідача. В звязку з цим, в силу ст.61 ЦПК України суд вважає доведеним та таким, що не підлягає доказуванню факт вини [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди 19.01.2016 року, внаслідок якої було завдано механічні пошкодження автомобілю [NUMBER]. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст.1192 ЦКУ країни з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно висновку №3577 від 04.02.2016 року експерта-автотоварознавця [PERSON] вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля [NUMBER], визначена в сумі 19339 грн. 71 коп. Згідно наряду-заказу №03, акту виконаних робіт та чеку від 03.03.2016 року вбачається, що фактична вартість виконаних фізичною особою-підприємцем [PERSON] робіт з відновлення пошкодженого транспортного засобу NISSAN ALMERA н/з [NUMBER] склала 27846 грн. та останні були проведено за та оплачені за замовленням та за рахунок позивача. З огляду на те, що позивач керувала зазначеним вище транспортним засобом на підставі документів, визначених пунктом 2.1 Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб з відміткою про право на керування ним позивачкою), фактично понесла витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу та підтвердила належними доказами понесення цих витрат та їх розмір, суд з урахуванням зазначених вище положень ЦК України, а також ст.ст.386,395,396 ЦК України та розяснень, наданих в п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. З урахуванням цього, суд визнає безпідставними заперечення представника відповідача про відсутність у позивача права на відшкодування шкоди через те, що вона не є власником транспортного засобу та доводи щодо невідповідності заявленого до стягнення сум, розміру матеріальної шкоди, визначеної у висновку №3577 від 04.02.2016 року експерта-автотоварознавця [PERSON], з огляду на положення ст.1192 ЦК України. Що стосується посилань представника відповідача на те, що відповідач має право на повернення йому деталей автомобіля, які були ушкоджені та підлягали заміні, але мають певну цінність, суд враховує наступне. Згідно висновку №3577 від 04.02.2016 року експерта-автотоварознавця [PERSON] вбачається, що виявлені під час дослідження пошкодженні деталі автомобіля технологічно відремонтувати неможливо. Представник позивача в судовому засіданні посилалась на те, що після проведення відновлювальних робіт фізичною особою-підприємцем [PERSON], замінені пошкоджені деталі позивачкою не забирались та в неї не збереглись. Посилаючись на необхідність повернення відповідачу деталей автомобіля, які були ушкоджені та підлягали заміні, але мають певну цінність, представник останнього не зазначив, які саме деталі він наполягає повернути, у т.ч. за відсутності їх в натурі у позивача, яка сума в звязку з цим повинна бути зарахована судом при визначенні розміру матеріальної шкоди, не надав відповідних доказів, що вказані пошкоджені деталі залишили певну матеріальну цінність. Відповідних клопотань з цього приводу представником відповідача також не заявлялось. Таким чином, стороною відповідача в цій частині у відповідності до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст.88 ЦПК України та пропорційно до задоволених позовних вимог, суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved