Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом, яким просить скасувати (зняти) арешт з будинку [ADDRESS] , накладений з метою забезпечення позову Приморським районним судом міста Маріуполя. В обґрунтування заяви посилається на те, що ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 червня 2006 року у справі №2-71/07 за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, в порядку забезпечення позову було накладено арешт на будинок [ADDRESS] . Рішення суду у вказаній судовій справі було виконано [PERSON] . Згідно інформації Приморського ВДВС у м. Маріуполі, станом на 27.10.2020 року не закриті (не виконані) виконавчі провадження відносно [PERSON] відсутні, однак арешт з вищезазначеного будинку на даний час не знятий. Просила скасувати арешт з будинку [ADDRESS] . Ухвалою судді від 11.01.2021 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судове засідання не з`явилась, надавши до суду заяву про розгляд справи без її участі, зазначивши, що вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі з підстав, наведених в обґрунтуванні позову, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач до судового засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку шляхом направлення відповідної кореспонденції та розміщення повідомлення на офіційному сайті «Судова влада України», таким чином відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про розгляд справи у спрощеному порядку, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву тому суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до положень частини першої\~статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Представник третьої особи -\~\~Центрального ВДВС у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, вирішити справу на розсуд суду. Відповідно до ч.3, 4 ст. 12, ч.1, 2 ст.13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ч.1,\~3\~ст.\~82\~ЦПК України\~ обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 червня 2006 року у цивільній справи №2-71/07 за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в порядку забезпечення позову було накладено арешт на будинок [ADDRESS] . Копію даної ухвали для виконання було направлено до Другої Маріупольської державної нотаріальної контори.(а.с.4) Згідно свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] від 22.06.1985 року, Приморською сільською радою Першотравневого району Донецької області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] .(а.с.7) [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого Приморським районним у м. Маріуполі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №211.(а.с.6) Згідно довідки Першої маріупольської державної нотаріальної контори від 23 жовтня 2020 року ,зареєстровано спадкову справу у Спадковому реєстрі за №64160742. Станом на 23.10.2020 року спадкоємцем до майна померлого [INFO] [PERSON] , є дружина спадкодавця [PERSON] , [INFO] .(а.с.9) Згідно довідки від 27.10.2020 року, виданої Приморським відділом державної виконавчої служби у м. Маріуполі Східного МРУ МЮ (м. Харків), встановлено що згідно даних АСВП відкриті виконавчі провадження у відношенні [PERSON] відсутні. Виконавчі провадження завершені за п.9 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження».(а.с.5) Згідно зі ст.317\~ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Як слідує зі ст.328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.396\~ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України. Частиною 5 ст.1268\~ЦК України передбачено, що спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Пунктом 5 ч.1 ст.2\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» передбачено, що обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору. \~ \~ \~ \~За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків. Звертаючись до суду з позовом за захистом свого порушеного права, позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що вона є єдиним спадкоємцем після померлого чоловіка, яким судове рішення виконане у повному обсязі, проте арешт накладений на будинок, що увійшов до складу спадщини, порушує її право власності на це нерухоме майно, за захистом якого вона і звернулась до суду. Право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту їх цивільних прав (пункт 49 рішення ЄСПЛ у справі «Белеш та інші проти Чеської Республіки). Завданням суду є справедливий, неупереджений і своєчасний розгляд і вирішення справи; норми права застосовує виключно суд. Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст.16 ЦК України, де визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Такими способами є: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно з ч.3 ст.16\~ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124\~Конституції України та ст.13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Згідно змісту ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно її позбавлений, право приватної власності є непорушним. Аналогічний висновок викладений і в ч.1 ст.321 ЦК України та ст.1 Першого протоколу Конвенції. Вирішуючи спір, суд, перевіривши доводи сторін, не порушуючи норми ст.ст.10, 11 ЦПК України, ч.4 ст.129 Конституції України вважає за необхідне вирішити спір по суті, забезпечивши право позивача на судовий захист, гарантований йому ст.ст.55, 124 Конституції України та передбачений ст.ст.3, 4 ЦПК України, виконуючи свої процесуальні функції у забезпеченні змагального цивільного процесу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. Згідно з п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам надано роз`яснення про те, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.2 постанови від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). У п.5 судам надано роз`яснення про те, що у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України 2004 року. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено ст.60 Закону «Про виконавче провадження». Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13, що аналогічна п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Статтею 60\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» є спеціальною нормою, в якій закріплено порядок вирішення спорів, що виникають між органом державної виконавчої служби та особою, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно особи. У разі виникнення зазначеної спірної ситуації належним способом захисту прав особи є звернення до суду не сторони виконавчого провадження, а іншої особи, яка є власником, чи претендує на таке майно з позовом про зняття з майна арешту. Отже, вимоги позивача, що ґрунтуються на праві його власності на арештоване майно, повинні розглядатися в порядку цивільного судочинства за правилами, встановленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Прийнявши в установленому законом порядку спадщину, позивач з часу її відкриття набув право володіння та користування нею і, відповідно, право на захист цих прав, в тому числі і в порядку ст.388 ЦК України. Позивач набув право звернення до суду за захистом свого інтересу, пов`язаного з переходом права власності на спірне майно. Відсутність у нього процесуального статусу сторони у виконавчому провадженні не надає йому право вирішити це питання в іншому процесуальному порядку. Таким чином, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України 2004 року. Отже, в інший спосіб, крім пред`явлення до суду вимоги про звільнення майна з-під арешту, позивач не може захистити своє право на спадкування спірного майна. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про скасування арешту будинку [ADDRESS] . Суд також враховує, що невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав є Реєстр прав власності на нерухоме майно. Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державний реєстр іпотек (ч.1 ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до п.2 ч.1 ст.3\~цього Закону до загальних засад державної реєстрації прав належить обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно з абз.2 п.7 Порядку використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 14.12.2012 року № 1844/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 18.12.2012 року за №2102/22414, у разі коли при розгляді заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якої державній реєстрації підлягає припинення обтяження речового права на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване в Державному реєстрі прав, встановлено наявність запису про таке обтяження в Реєстрах, державний реєстратор переносить відомості запису про таке обтяження до спеціального розділу Державного реєстру прав, після чого на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію припинення обтяження речового права на нерухоме майно вносить запис про припинення такого обтяження до Державного реєстру прав. Як наслідок, відновлення порушеного права позивача, як спадкоємця власника будинку, неможливе без виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про арешт нерухомого майна. З огляду на викладене,

Outcome: approved