Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, мотивуючи тим, що 03.08.1995 року у відділі РАГС вона уклала шлюб з відповідачем. У шлюбі у сторін народився син [PERSON], [INFO]. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13.11.2014 року шлюб з відповідачем розірвано, малолітнього сина залишено на проживанні з позивачем. На сьогоднішній день сторони не спілкуються, після розірвання шлюбу відповідач у вихованні сина участі не бере, коштів на утримання сина не надає. Вказала, що відповідач зареєстрований як підприємець, має високі доходи. Матеріальної допомоги від держави позивач також не отримує. Після укладення другого шлюбу позивач народила другу дитину, тому не має достатніх доходів, які б дозволяли їй нести усі витрати на утримання сина від першого шлюбу. Відповідач аліменти нікому не платить, стягнень по виконавчих документах не проводиться, у шлюбі не перебуває, інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, повнолітніх дітей немає. Тому позивач просила суд стягувати з відповідача в її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 гривень щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, у відповіді на відзив відповідача зазначила, що всі твердження відповідача про участь у вихованні та утриманні сина є голослівними та не підтверджені належними та допустимими доказами. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позову відмовити. Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказав, що з часу фактичного припинення подружніх відносин відповідач бере участь у вихованні та утриманні сина, надає матеріальну допомогу. Зазначив, що позивач також перешкоджає відповідачу у спілкуванні з сином. Окрім того, твердження позивача про те, що відповідач зареєстрований як фізична особа-підприємець та отримує високі доходи є безпідставними, оскільки з 2014 року відповідач не здійснює підприємницьку діяльність та не отримує прибутків. Впродовж останніх років відповідач був змушений працювати за кордоном, однак з березня 2018 року повернувся в Україну. Відтак, на сьогоднішній день відповідач не працює та не отримує постійного доходу. Також, просить суд врахувати ту обставину, що у відповідача немає власного нерухомого майна, оскільки все набуте майно залишилось у власності позивача. На даний час відповідач проживає з своїми батьками, які досягли похилого віку, не працюють, отримують пенсію, розмір якої є незначним. За наведених обставин просив суд відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у сторін народилася дитина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серія І-НМ № 219801 (а.с.3). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13.11.2014 року шлюб між сторонами розірвано. Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 182 СК України, встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів суд відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України враховує, що відповідач не працює, проживає з батьками, які являються пенсіонерами, та нерухомого майна у власності не має. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2017 рік» прожитковий мінімум дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи матеріальне становище сторін та те, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, розмір витрат на утримання дитини, виходячи з принципів розумності та справедливості, потреби дитини у розвитку, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково та стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 1000 гривень щомісячно, починаючи з 12 березня 2018 року до досягнення ним повноліття. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.ст. 180, 181, 182, 184, 191 Сімейного кодексу України, ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», ст. 11, 88 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: partial