Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення права користування житловим будинком, мотивуючи позовні вимоги тим, що позивач, відповідно до договору дарування від 13.06.1991 року, є власником житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] Відповідач є онуком позивача, якого вона у 2009 році пустила до себе пожити тимчасово і зареєструвала місце його проживання за вказаною вище адресою. З 2014 року відповідач виїхав з її будинку і в ньому не проживає, що підтверджується Актом опиту сусідів від 21.09.2018 року та довідкою квартального комітету «Лівобережний» від 21.09.2018 року. Реєстрація місця проживання відповідача у будинку позивача створює їй перешкоди у реалізації її права власності на цей будинок, зокрема щодо оформлення субсидії на комунальні послуги, оскільки відповідач на відшкодування витрат на комунальні послуги коштів не надає, хоча є повнолітнім та працездатним. Відповідач у добровільному порядку не бажає знятись з реєстрації місця проживання за адресою позивача тому, позивач звернулась до суду з позовом до відповідача та просила суд позбавити його права на користування її житловим будинком. В судовому засіданні позивач та її представник уточнили позовні вимоги та просили суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] Додатково суду пояснили, що нумерація будинку позивача змінювалась, що підтверджується довідкою КП «ВМБТІ» та з 1987 року будинку був присвоєний [NUMBER]. Тому, посилання відповідача у відзиві на позов, щодо не доведення факту наявності у позивача права власності на вказаний будинок є безпідставними. Відповідач не проживає у позивача та будь-яких його речей у її будинку не має з 2014 року, а тому, відповідно до вимог ст. 405 ЦК України, він втратив право на користування її будинком. Крім того, відповідач винаймає квартиру у м.Вінниці, у якій проживає разом зі своєю дівчиною. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти позову та просила відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позов. Додатково суду пояснила, що позивач не є власником будинку [ADDRESS] у якому зареєстрований відповідач, а тому, відповідно до вимог чинних норм закону, вона не може звертатись з таким позовом до відповідача, оскільки у договорі дарування, на який вона посилається як на підставу виникнення у неї права власності, зазначений будинок [ADDRESS]. Також представник відповідача зазначила, що відповідач проживає та зареєстрований у [ADDRESS], а тому, на його думку, довідка з квартального комітету та Акт опитування сусідів щодо його реєстрації і не проживання за вказаною адресою не відповідають дійсності. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов слід задовольнити з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що позивач на підставі договору дарування від 13.06.1991 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Вінницької державної нотаріальної контори, є власником житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] (а.с. 27-28). Нумерація вказаного будинку протягом різних періодів часу зазнавала змін. Так, згідно з відповіддю Комунального підприємства «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» №8065 від 24.10.2018 року, яка була виготовлена на підставі інформації, що міститься в інвентаризаційній справі №1702 на будинок [ADDRESS], відбувались такі зміни нумерації будинку: у 1951 році - вул. 1905 року, 23; у 1965 році - вул. 1905 року, 39; у 1982 році - вул. 1905 року, 43, та з 04.06.1987 року - вул. 1905 року, 45 (а.с. 25). Відповідач не проживає за зареєстрованим місцем його проживання, тобто в будинку позивача, а саме за адресою: будинок [ADDRESS] що підтверджується Актом опиту сусідів №1935 від 21.09.2018 року та довідкою Асоціації органів самоорганізації населення м.Вінниці квартального комітету «Лівобережний» №1934, від 21.09.2018 року (а.с. 15, 15а, 21). Суд не бере до уваги довідку Асоціації органів самоорганізації населення м.Вінниці квартального комітету «Лівобережний» №2554 від 21.11.2018 року, наданої стороною відповідача на підтвердження заперечення проти позову, а саме: факту його проживання за вказаною вище адресою, оскільки вона суперечить раніше виданій довідці квартального комітету «Лівобережний» №1934, від 21.09.2018 року, Акту опиту сусідів №1935 від 21.09.2018 року та показам свідка [PERSON], яка була попереджена судом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань. Так, свідок [PERSON] підтвердила ті обставини, що вона є рідною матір'ю відповідача та рідною дочкою позивача. Вона проживає разом зі своїм чоловіком та неповнолітньою дитиною від другого шлюбу у будинку позивача [PERSON] Її повнолітній син - [PERSON] у будинку позивача не проживає. У них з ним була домовленість про те, що він, отримавши свою частку коштів від продажу квартири у розмірі 14000 доларів США для придбання житла, зніметься з реєстрації місця проживання у будинку позивача. Проте, отримавши кошти, він з 2014 року не проживає за вказаною адресою, але добровільно зніматися з реєстрації у будинку позивача не бажає. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого порушеного особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Наведене вище також узгоджується із правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, з якої також вбачається, що на ці правовідносини не поширюються норми ст. ст. 64, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України. Таким чином, суд вважає, що право відповідача на користування чужим майном (житловим будинком позивача) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК України, зі змісту якої вбачається, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Так, згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] оскільки, відповідач не є членом сім'ї позивача та реєстрація його місця проживання в будинку позивача створює останній перешкоди у користуванні своїм майном. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації - внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Відповідно до ст. 7 вказаного Закону, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення тощо. Тобто наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, що набуло законної сили, є достатньою підставою для його виконання органом реєстрації шляхом зняття з реєстрації такої особи і не потребує додаткового судового врегулювання. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суму судового збору в розмірі 704,80 грн., слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved