Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 08.12.2012 року близько 09-00 г., [PERSON], керуючи трамвайним поїздом Т-3 у складі вагонів №№1319-1320, який належить Міському комунальному підприємству «Дніпропетровський електротранспорт», допустив наїзд на неї. Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 14.08.2013 року [PERSON] притягнуто до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди їй було спричинено тілесні ушкодження, встановлено інвалідність ІІІ групи. При проходженні лікування від отриманих травм та купівлі лікувальних препаратів нею було витрачено грошові кошти в сумі 6789 грн. 35 коп. Крім того, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди їй було спричинено моральну шкоду, яка полягає в наступному: вона потребує постійного лікування та тривалої реабілітації, лікарями заборонено фізичні та психоемоційні навантаження, а отже активного життя в широкому розумінні цього терміну вона позбавлена. В результаті пригоди вона в свої 30 років стала інвалідом, що безсумнівно її непокоїть та засмучує. Їй довелось звільнитись з улюбленої роботи, а також через певні проміжки часу необхідно проходити обстеження, адже травма головного мозку може викликати тяжкі наслідки в будь-який момент. Крім того, вона змушена постійно переносити головний біль, через отриману травму. Все перелічене вплинуло на неї негативно, спричинило триваючий душевний біль та страждання. В зв'язку з цим, позивач просила суд стягнути на її користь з відповідача завдану матеріальну шкоду в сумі 6789 грн. 35 коп. та моральну шкоду в сумі 100000 грн. Під час розгляду справи позивач збільшила вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди та, з урахуванням понесених після подачі позову витрат на лікування, остаточно просила суд стягнути з відповідача на її користь у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 7745 грн. 27 коп. та моральну шкоду в сумі 100000 грн. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просили суд задовольнити останній в повному обсязі. Представник відповідача - Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт», в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, посилаючись на їх недоведеність належними доказами. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив. Суд, заслухавши пояснення позивача, представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 08.12.2012 року близько 09-00 г., водій [PERSON], перебуваючи у трудових відносинах з Міським комунальним підприємством «Дніпропетровський електротранспорт» та під час виконання трудових обов'язків, керуючи трамвайним поїздом Т-3 у складі вагонів №№1319-1320, що належить відповідачу, допустив наїзд на позивача [PERSON], що переходила проїжджу частину, внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості. Вказані обставини встановлені вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 14.08.2013 року, за яким [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. Даний вирок набрав законної сили, а тому відповідно до ч.ч.3,4 ст.61 ЦПК України, суд вважає такими, що не потребують доказуванню встановлені останнім обставини, щодо вини працівника Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та заподіянні тілесних ушкоджень внаслідок останньої позивачу [PERSON] Відповідно до ч.ч.1,2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1116 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. З урахуванням зазначених вище обставин та положень закону, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON], є обґрунтованими і підлягають задоволенню та завдана останній шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у відповідності до ст.22,1172,1187 ЦК України підлягає стягненню саме з відповідача, як юридичної особи, що є власником транспортного засобу та в трудових відносинах з якою перебував водій [PERSON] При визначенні розміру матеріальної шкоди, що підлягає стягненню, суд вважає, що позивачкою доведено належними доказами факт заподіяння останній матеріальної шкоди, що полягає у витратах на лікування внаслідок отриманих травм з вини працівника відповідача. Зокрема, зазначене підтверджується виписними епікризами з історії хвороби та фіскальними чеками щодо придбання медичних препаратів, з яких вбачається, що внаслідок отриманих під час дорожньо-транспортної пригоди травм позивач неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні, під час чого та подальшого амбулаторного лікування нею було витрачено на придбання ліків за призначенням лікаря кошти в сумі 7145 грн. 27 коп. В своєму позові [PERSON] просила стягнути з відповідача у рахунок відшкодування матеріальної шкоди кошти в сумі 7745 грн. 27 коп., до якої включено благодійні внески в сумі 500 грн. та 100 грн. Разом з тим, вказані внески не є обов'язковими та витрати у вигляді їх сплати не знаходяться в прямому причинному зв'язку з винними діями відповідача. В зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в сумі 7145 грн. 27 коп. (7745 грн. 27 коп. - 600 грн.). Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок порушення її права і така шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до п.1 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Частиною третьою ст.23 ЦК України визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, крім випадків, встановлених законом. Суд вважає, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка виразилась в негативних емоціях та стресі, які вона пережила внаслідок дорожньо-транспортної пригоди; в фізичних стражданнях, внаслідок отриманих травм та фізичного болю, який позивач зазнала під час пригоди та після цього; необхідності тривалого лікування та реабілітації, що призвело до вимушених незапланованих витрат матеріального характеру, порушило звичайний ритм життя. Згідно довідки МСЕК позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, заборонено фізичні та психо-емоційні навантаження, що позбавляє позивача можливості ведення активного способу життя, спричиняє душевний біль та страждання. Разом з тим, при визначенні розміру моральної шкоди, суд також враховує, що згідно вироку Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 14.08.2013 року судом під час розгляду справи також було встановлено в діях потерпілої [PERSON] порушень вимог п.п.4.4,4.7,4.9,4.14 ПДР України, які знаходяться в прямому причинному зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою. Враховуючи вказані обставини, ступінь та тривалість моральних страждань, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають частковому задоволенню та з відповідача на її користь слід стягнути моральну шкоду в сумі 20000 грн. В іншій частині в задоволенні позову відмовити. Відповідно до ст.88 ЦПК України, оскільки позивача згідно п.6 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» було звільнено від сплати судового збору, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп. (по 243 грн. 60 коп. за кожну з задоволених самостійних вимог майнового та немайнового характеру). На підставі викладеного та

Outcome: partial