Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з зазначеним позовом і свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона з 3 травня 2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який розірвано на підставі рішення Путивльського районного суду Сумської області від 4 листопада 2020 року, від якого мають дитину - [PERSON] , [INFO] . За час перебування у шлюбі вони спільно з відповідачем придбали за спільні кошти квартиру [ADDRESS] , покупцем якої у договорі купівлі-продажу від 22 вересня 2017 року зазначено [PERSON] . Оскільки між сторонами припинено шлюбні відносини, відповідач в добровільному порядку відмовляється визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири, позивач просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Відповідач подав відзив на позов, в якому позов не визнав та зазначив, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти та є його особистою власністю, оскільки 7 грудня 2016 року в результаті дорожньо-транспортної пригоди він отримав тілесні ушкодження і особа винна у вчиненні кримінального правопорушення відшкодувала йому майнову та моральну шкоду в сумі 197660 грн., а також він отримав від страхової компанії 16000 грн. Крім того, зазначив, що будучи учасником бойових дій, він лікувався безкоштовно в Сумській обласній клінічній лікарні, тобто отримані кошти він відклав на придбання квартири. Також, на час придбання квартири позивач не працювала, а він отримував невелику заробітну плату, яку витрачав на утримання сім`ї (а.с.20-21). Позивач подала відповідь на відзив на позов, в якій зазначила, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що спірну квартиру він придбав за особисті кошти, оскільки на його лікування в результаті ДТП витрачались спільні кошти та кошти які запозичали, а в подальшому віддавали, тобто спірна квартира була придбана за спільні кошти. Також на час придбання спірної квартири вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та отримувала соціальну допомогу, вони спільно з відповідачем проживали у її батьків, ні за що не сплачували та відкладали спільні кошти на придбання квартири. Крім того, при оформленні договору купівлі-продажу квартири вона надавала письмову згоду у вигляді заяви, і в договорі відсутній пункт, що вона придбається за особисті кошти відповідача. Також, після придбання спірної квартири, вони зробили в ній ремонт, та проживали разом з відповідачем та дитиною, однак після фактичного припинення шлюбних відносин вона виїхала разом з дитиною (а.с.38-39). Відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що на час придбання спірної квартири, позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та отримувала соціальну допомогу, якої не вистачало на утримання дитини, а він отримував мінімальну заробітну плату, яку витрачав на утримання сім`ї та оплату комунальних послуг, на підтвердження чого надає банківські квитанції. Крім того, отриману заробітну плату він також витрачав на ремонт літньої кухні в господарстві батьків позивача, а також на придбання меблів в неї, оскільки планували переїхати в неї разом з позивачем. Також, зазначив, що ремонт спірної квартири він робив за особисті кошти, взявши кредит в АТ «Райффайзен Банк Аваль», який закінчив у липні 2019 року, тобто позивач не проживала у спірній квартирі (а.с.62-63). Заслухавши позивача та її представника, які позов підтримали, відповідача та його представника, які позов не визнали, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, зважаючи на таке. Судом встановлено, що 3 травня 2014 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який розірвано на підставі рішення Путивльського районного суду Сумської області від 4 листопада 2020 року (а.с.6,8). [INFO] у них народилася дитина - [PERSON] (а.с.7). Згідно з копією договору купівлі-продажу квартири від 22 вересня 2017 року [PERSON] купив у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 36,4 кв.м., житловою площею 19,7 кв.м, вартістю 127060 грн. (а.с.117-118). Відповідно до копії заяви [PERSON] від 22 березня 2017 року, зареєстрованої в реєстрі за №2026, остання надає згоду на купівлю та укладення договору купівлі-продажу її чоловіком - [PERSON] квартири [ADDRESS] (а.с.125). Згідно з довідкою Виконавчого комітету Путивльської міської ради Сумської області №285 від 18 січня 2021 року [PERSON] зареєстрований та проживає один по [ADDRESS] (а.с.35). Відповідно до копії витягів з ЄДРДР по кримінальному провадженню №12016200230000518 від 7 грудня 2016 року та №12017200230000073 від 1 березня 2017 року, 7 грудня 2016 року близько 02 год. 30 хв. [PERSON] рухаючись на автомобілі «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер [NUMBER] , по вул.Богдана Хмельницького у м.Путивль Сумської області, неподалік від кафе «Теремок», допустив наїзд на пішохода [PERSON] , в результаті чого останній отримав тілесні ушкодження (а.с.25,26). Згідно з копією висновку експерта №18 від 27 січня 2017 року при судово-медичному обстеженні [PERSON] у нього виявлено тілесні ушкодження у вигляді: сполученої травми: забоїв, садна м`яких тканин голови, обличчя та кінцівок, які відносяться до легких тілесних ушкоджень; забійної рани тім`яно-потилочної ділянки, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я більше 6 днів, але не більше 21 дня; закритого крайового перелому головки малоберцової кістки справа, які відносяться до середніх, по ознаку тривалості розладу здоров`я більше 21 дня; ЗТГК, розриву лівого куполу діафрагми, ОЧМТ, забою головного мозку, перелому кісток своду та основи черепа, епідуральних гематом лівої скроневої та потилочної областей, церебросубарахноідального крововиливу, які відносяться до тяжких, по ознаку небезпеки для життя в момент заподіяння (а.с.27-30). Даний факт також підтверджується копією виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого КЗ СОР «СОКЛ» (а.с.31). Відповідно до копії позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, в якій відсутній підпис [PERSON] , наданої позивачем, [PERSON] зазначає, що внаслідок ДТП його сім`я понесла фінансові витрати на лікування (а.с.41). Крім того позивачем надано копії довідки придбаних лікарських препаратів на лікування відповідача (а.с.40) та чеків з аптек (а.с.42-51), а також копії листків лікарських призначень (а.с.52-55). Однак, відповідно до копії розписки від 26 квітня 2017 року [PERSON] отримав від [PERSON] на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної в результаті ДТП 7 грудня 2016 року, гроші в сумі 2500 євро та 4700 доларів США, що еквівалентно 197660 грн. (а.с.32). Крім того, відповідно до довідки №ITQTBRL0IFE25LLU від 18 січня 2021 року [PERSON] отримав виплату страхового відшкодування по договору №SUPWNS-116VZYC від 31 липня 2016 року в сумі 16250 грн. (а.с.88) Відповідно до скріншота оголошення на особистій сторінці « [INFO] » (російською мовою), остання повідомляла про отримання [PERSON] тілесних ушкоджень внаслідок ДТП та просила про надання допомоги на картку його брата [PERSON] (а.с.99). Виписками по картці останнього підтверджується надходження допомоги на лікування [PERSON] (а.с.100-103). Також, відповідно до довідки Виконавчого комітету Путивльської міської ради Сумської області №342/03-11 від 11 лютого 2021 року [PERSON] була надана матеріальна допомога в розмірі 4770 грн., згідно з протоколом №12 засідання комісії з питання надання та виплати матеріальної допомоги в 2016 році від 14 грудня 2016 року (а.с.116). Згідно з заявою [PERSON] на ім`я слідчого Путивльського ВП від 27 квітня 2017 року, він просить припинити подальший розгляд кримінального провадження за фактом ДТП 7 грудня 2016 року, в результаті якої він отримав тілесні ушкодження, у зв`язку з тим, що претензій до [PERSON] він не має, матеріальна та моральна шкода відшкодована в повному обсязі в сумі 197660 грн. (а.с.33). Ухвалою Путивльського районного суду Сумської області від 30 березня 2017 року закрито кримінальне провадження №12016200230000518 від 7 грудня 2016 року відносно [PERSON] за ч.1 ст.135 КК України, у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення (а.с.34). Відповідачем надано копії банківських квитанцій про сплату останнім комунальних послуг за період з 20 квітня 2015 року по 9 вересня 2017 по особовому рахунку [PERSON] (а.с.64-84). Відповідно до копій довідок про доходи [PERSON] працюючи на посаді старшого оперуповноваженого Путивльського РВ УМВС України в Сумській області отримав заробітну плату з січня 2014 року по грудень 2014 року в сумі 29606 грн. 99 коп., з січня 2015 року по листопада 2015 року в сумі 41590 грн. 07 коп., та на посаді дізнавача сектору дізнання ГУНП в Сумській області з листопада 2015 року по вересень 2017 року в сумі 181466 грн. 14 коп. (а.с.85-87). Згідно з договором про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування №014/0897/82/91842443 від 20 березня 2019 року, укладеного між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] останній отримав у кредит 77786 грн. 42 коп. (а.с.92-98). Свідок [PERSON] - мати позивачки, суду показала, що її дочка з чоловіком та дитиною проживали у неї вдома з весни 2014 року по серпень 2019 року. Вони мали особисті кошти в сумі 2000 доларів США, які їм подарували на весілля. Сідок [PERSON] , суду показала, що вона є дальньою родичкою позивачки. Позивачка проживала у неї близько місяця, оскільки її чоловік перебував у м.Суми у лікарні і вона за ним доглядала, купувала їжу, ліки. Свідоки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили ту обставину, що збирали кошти на лікування своєму співробітнику [PERSON] двічі. В перший раз близько 10000 грн. передали брату відповідача, а вдруге близько 8000 грн. - родичам з боку дружини. Вказані свідки також підтвердили, що [PERSON] отримав у якості відшкодування моральної та матеріальної шкоди грошові кошти, які витратив на придбання спірної квартири. Свідок [PERSON] та [PERSON] суду показали, що на лікування [PERSON] від травм, отриманих в результаті ДТП у 2016 році витрачалися кошти, як батьків відповідача, так і братів, і його колег. Що стосується матеріальної компенсації, яку сплатив відповідачу винуватець ДТП, то вона була витрачена відповідачем на придбання спірної квартири, а вже на ремонт він взяв кредит. Свідок [PERSON] суду показала, що є сусідкою відповідача. Спірна квартира тривалий час була виставлена на продаж, а потім їй стало відомо, що цю квартиру придбала молода сім`я. Ремонтні роботи проводилися, однак дружина відповідача у тій квартирі після закінчення ремонту не проживала. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми СК України. Згідно з ч.1 ст.36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Такі ж положення містить й норма ст.368 ЦК України. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Визначаючи правовий статус спірного майна, як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. У п.п.23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Презумпція спільності майна подружжя може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на те, що відповідачем надано докази про джерело походження коштів, витрачених на придбання спірної квартири, якими підтверджується, що ці кошти ним отримано як відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої йому внаслідок ушкодження здоров`я, тобто відповідно до ч.4 ст.57 СК України вони є його особистою приватною власністю, а отже згідно з п.3 ч.1 ст.57 СК України і майно, набуте ним за ці особисті кошти, а саме - квартира, є його особистою приватною власністю. Посилання позивачки на те, що під час лікування відповідача у зв`язку з травмами, отриманими в результаті ДТП, витрачалися спільні кошти подружжя, спростовуються доказами, наданими відповідачем, зокрема, довідкою банку про рух коштів по рахунку [PERSON] , показаннями свідків - співробітників відповідача, про надання йому матеріальної допомоги. Крім того, лікування відповідача частково було оплачено за державний кошт у зв`язку з тим, що він є учасником АТО. Заперечення відповідача щодо наявності спільних коштів подружжя, накопичених у період з 2014 року по 2017 рік, підтверджуються довідками про доходи відповідача, банківськими квитанціями, з яких убачається, що саме з рахунку відповідача списувалися кошти при оплаті комунальних послуг за місцем проживання сім`ї, починаючи з 2014 року. Тієї обставини, що позивачка на той час перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, і, крім допомоги на дитину, інших коштів не отримувала, вона не заперечувала. Зважаючи на розмір заробітної плати відповідача в період з 2014 року по 2017 рік, доводи позивачки про те, що вони відкладали кошти на придбання житла, є непереконливими, як і доводи про те, що на придбання житла були витрачені, в тому числі і кошти, подаровані їм на весілля, оскільки належних доказів щодо факту дарування та суми подарованого суду не надано. Та обставина, що відповідач, укладаючи договір купівлі-продажу, мав на меті придбання житла для проживання сімї, з огляду на положення ст.59 СК України та ст.405 ЦК України, також не може слугувати підставою для задоволення позовних вимог. Є непереконливими доводи позивачки і з приводу того, що вона є співвласником квартири, оскільки за змістом її заяви, завіреної нотаріусом, вона надала згоду на придбання відповідачем нерухомого майна як спільної сумісної власності подружжя, у звязку з тим, що відповідач стверджує, що його зі змістом цієї заяви нотаріус не ознайомлював і його підпису у цій заяві немає. Враховуючи наведене, суд не вбачає підстав для задоволення позову. У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з позивача на користь відповідача 4000 грн. витрат на правничу допомогу. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved