Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, вселення та встановлення порядку користування жилим приміщенням посилаючись на те, що їй належить 5/12 частин квартири [ADDRESS]. Вищевказана квартира складається з двох кімнат, житловою площею 29,0 кв.м. Відповідач є співвласником іншої 7/12 частин спірної квартири та відмовляється добровільно пустити її до квартири, в зв'язку з чим вона не має можливості користуватись своєю власністю. Тому просила суд вселити її в кімнату площею 9,9 кв.м. в квартирі [ADDRESS]; встановити конкретний порядок користування квартирою [ADDRESS], надавши їй в користування ізольовану житлову кімнату площею 9,9 кв.м. та балкон - приблизною площею 1,5 кв.м., інші нежитлові приміщення залишити в спільному користуванні. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов визнала. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, [PERSON], в порядку спадкування за заповітом (а.с.4), належить 5/12 частина квартири [ADDRESS], що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.6). Відповідно до вимог ст. 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Також у статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Наполягаючи на задоволенні позову представник позивача пояснив, що [PERSON] немає доступу до квартири [ADDRESS], відповідач відмовляється добровільно пустити її до спірної квартири, а тому вона позбавлена можливості користуватись своєю власністю. Крім того, відповідач відмовляється в добровільному порядку визначити порядок користування спірним майном. Звертаючись з позовом позивач просить суд вселити її в кімнату площею 9,9 кв.м. в спірній квартирі. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, паданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи той факт, що в спірній квартирі частки співласників не виділені в натурі, тому вселити безпосердньо до кімнати площею 9,9 кв.м. суд позбавлений можливості. Але суд вважає за необхідне вселити позивача в спірну квартиру як співвласника. Згідно зі ст. 358 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Пунктом 14 Постанови Пленуму ВС України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно технічного паспорту квартира [ADDRESS] складається з двох кімнат жилою площею 27,0 кв.м., у тому числі: перша кімната площею 17,1 кв.м, друга кімната - 9,9 кв.м. (а.с.23-25). Враховуючи той факт, що позивачу належить 5/12 частин квартири [ADDRESS], тому їй має бути виділено жилої площі розміром 9,9 кв.м., а відповідачу 17,1 кв.м., оскільки, їй належить 7/12 частин спірної квартири. За таких обставин, суд вважає можливим встановити порядок користування житловими приміщеннями в квартирі [ADDRESS]: виділивши [PERSON] в користування житлову кімнату площею 9,9 кв.м., а [PERSON] в користування житлову кімнату площею 17,1 кв.м., оскільки такий порядок користування не буде порушувати прав сторін. Оскільки, відповідач позбавляє позивача права користуватись квартирою [ADDRESS], позивач в добровільному порядку не має можливості усунути перешкоди в користуванні власністю, тому суд вважає за необхідне вселити позивача у спірну квартиру та зобов'язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні кімнатою площею 9,9 кв.м., лоджією площею 1,3 кв.м. та визнати місцями загального користування: кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню, кладову у квартирі [ADDRESS]. Отже, враховуючи вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений в дохід держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved