Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-26 00:00:00

Позивач звернувся із вказаним позовом посилаючись на те, що він був власником житлового будинку, розташованого в с.Житні Гори, вул.Висока,121 Рокитнянського району. 20.02.1998 року він зареєстрував шлюб із відповідачкою по справі [PERSON], яка була мешканкою м.Києва. 29.11.2005 року на пропозицію відповідачки він переоформив на неї вказаний житловий будинок, вважаючи, що укладає договір довічного утримання. У березні 2016 року відповідачка та її дочка - третя особа почали виганяти його з будинку і від них він дізнався, що відповідачка подарувала даний будинок своїй дочці [PERSON], яка на даний час є власником будинку. Вважає, що договір дарування від 29.11.2005 року повинен бути визнаний судом недійсним, так як він не мав наміру укласти договір дарування, а мав намір укласти договір довічного утримання. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та пояснив, що у 1998 році він зареєстрував шлюб із відповідачкою і почали проживати в належному йому батьківському будинку. Потім він почав працювати на пароплавах і тривалий час був відсутній вдома. Отримував біля 100 дол. США за добу, тому привозив додому значні кошти. Дочці відповідачки [PERSON] він допомагав матеріально. У 2005 році відповідачка та її дочка почали його умовляти переоформити на відповідачку житловий будинок, так як він працював моряком далекого плавання, його життя було під загрозою і крім, того, в нього є спадкоємці від попереднього шлюбу. Після цього він погодився на оформлення договору довічного утримання. У нотаріуса він підписав договір не перечитуючи його. Після цього він продовжив проживати з відповідачкою, але в березні 2016 року, після того як відповідачка та третя особа почали виганяти його з будинку, він дізнався, що відповідачка вже не є власником будинку, а 03.12.15 року подарувала його своїй дочці [PERSON]. Він вважає, що уклав договір дарування під впливом помилки, маючи на меті намір укласти договір довічного утримання. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та пояснила, що позивач, укладаючи договір дарування житлового будинку не мав на меті його укладати, а вважав, що укладає договір довічного утримання, так як він є особою похилого віку, іншого житла не має, переніс інсульт та має інші захворювання, відсутність фактичної передачі житлового будинку відповідачці і подальше проживання в будинку позивача свідчать саме про наміри укладання договору довічного утримання. Тобто, в даному випадку мається помилка природи правочину. Про існування договору дарування позивач дізнався у березні 2016 року, коли побачив у сумці відповідачки договір дарування за 2005 рік, тому вважає, що строк давності звернення до суду ним не пропущений. Представник позивача [PERSON] суду пояснив, що років три-чотири назад позивач ходив по вулиці і скаржився, що його позбавили будинку його дружина та її дочка. Перед цим вони вмовили його подарувати належний йому житловий будинок відповідачці, так як вона працює і живе як наймичка, тому він подарував їй будинок. Вважає, що відповідачка та її дочка обкрутили позивача і вмовили його подарувати їй належний йому будинок. Договору довічного утримання немає, але відповідачка і її дочка обіцяли доглядати за позивачем. Представник відповідача та третьої особи суду пояснила, що договір дарування житлового будинку був укладений у 2005 році, тому до даного позову необхідно застосувати наслідки спливу строків позовної давності, так як незалежно від змісту договору позивач мав можливість ознайомитися з ним у нотаріуса в любий час, чого він не зробив. Крім того, про наміри позивача укласти договір дарування свідчить те, що він в судовому засіданні не зміг назвати умов, на яких мав укладатися договір довічного утримання, що свідчить про дійсні наміри укласти договір дарування. Те ж підтвердили свідки, що відповідачка та її дочка умовляли позивача подарувати житловий будинок відповідачці, а не укласти якійсь інший договір. Відповідачка суду пояснила, що позивач у 2005 році самостійно займався укладенням договору дарування, сам кілька разів їздив до нотаріуса і коли приїхали для укладення договору до нотаріуса, той запитав, чи розуміє позивач, що він робить, так як після цього у нього залишиться тільки те, що на ньому надіто. Позивач відповів, що розуміє і після цього вони уклали договір дарування житлового будинку. Вона проживає з позивачем з 1994 року і він був майже на її утриманні до укладення шлюбу. Потім через 3-4 роки після укладення шлюбу позивач почав працювати на пароплавах, а вона доглядала його матір до 2003 року, робила ремонт у будинку та прибудинковій території. Зараз позивач не хоче платити за світло та газ, вона оплачує зі своєї пенсії. Пропонувала йому оплачувати спільно, але він відмовився. Були випадки, що вона відключала опалення в зв»язку з відсутністю коштів на його оплату. У 2015 році довідалася, що позивач ходив до сільської ради та запитував, як прописати сина у будинку. Тому подарувала будинок дочці, так як зрозуміла, що він хоче відібрати в неї будинок та оформити на сина, з яким почав відновлювати відносини і який почав наїздити до батька і про щось розмовляв без неї з позивачем. Третя особа суду пояснила, що мати познайомилася із позивачем і проживати спільно, а потім зареєструвати шлюб. Про укладення договору дарування житлового будинку на матір не знала. Вона працює в Києві приватним підприємцем і має свій дохід. Після дарування будинку матір зателефонувала їй і повідомила про це. Після інфаркта у позивача вона займалася його лікуванням та доставкою в лікарню м.Києва, оплачувала з власних коштів лікування позивача. Позивач не міг побачити договір дарування за 2015 рік, так як оригінал договору був у неї, а другий у нотаріуса. Позивача ніхто з будинку не виганяв і не забороняв проживати в будинку. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] суду показали, що позивач та відповідачка більше 20 років жили прекрасно, а кілька останніх років у них почалися розбіжності, позивач почав говорити, що його залишили без будинку, що його виганяють з будинку, де він проживав і що його умовили переоформити будинок на дружину. Заслухавши сторони, їх представників, свідків, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що підстав для задоволення позову немає. В судовому засіданні встановлено, що з 1994 року позивач та відповідачка почали проживали однією сім»єю, а у 1998 році зареєстрували шлюб та проживати в належному позивачу житловому будинку, який був подарований йому його матір»ю [PERSON] згідно договору дарування від 28.02.1997 року. З 2004 року позивач почав ходити у далекі плавання і за спільною згодою подарував відповідачці належний йому житловий будинок, розташований в с.Житні Гори, вул.Висока,121 Рокитнянського району, яка, в свою чергу, після початку сварок із позивачем, 03.12.2015 року подарувала даний житловий будинок своїй дочці [PERSON]. 25.03.2016 року шлюб між сторонами судом був розірваний. 31.05.17 позивач звернувся до суду із вказаним позовом про визнання договору дарування недійсним мотивуючи тим, що він помилявся у природі договору, який уклав із відповідачкою 29.11.2005 року. У відповідності до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно до ст.722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Відповідно до ст.202 ЦК України: «1. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. 2. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). 4. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін». У ст.203 ЦК України вказані загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: «1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним». А в ст.215 ЦК УКраїни вказані підстави для визнаня правочину недійсним: «1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).» Правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки вказані в статті 229 ЦК України: «1. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.» Аналогічна вимога мається у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: «Відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувавти саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним». А п.20 вказаної Постанови передбачено, що «правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину». Як вбачається із позовної заяви, пояснень позивача та його представників, вони вважають, що підставами для визнання даного правочину недійсним є дві обставини вчинення правочину під впливом обману з боку відповідачки та помилка позивача в природі правочину. На думку суду, в даному випадку відсутні обидві обставини, на яких наголошує сторона позивача, так як на час укладання договору дарування житлового будинку позивач мав достатній життєвий досвід, мав вже два розірвані шлюби і як пояснила відповідачка, він неодноразово самостійно консультувався із нотаріусом до укладення договору дарування, чого не заперечив позивач і при укладенні договору дарування йому вкотре були роз»яснені наслідки укладення договору дарування позбавлення житлового будинку, на що він погодився. Суд вважає, що позивачем не доведено, в чому виразилася помилка в природі правочину, так як позивач не зміг пояснити суду, в чому саме виразилася ця помилка і даже якщо вважати, що мав місце договір довічного утримання, то на яких умовах він укладався, так як позивач на час укладення договору дарування вже працював у пароплавстві, тривалий час, як він пояснив до 6 місяців був відстутній за місцем проживання і як можливо було його доглядати за його відсутності. Також позивач в судовому засіданні не зміг пояснити, в чому виразився обман з боку відповідачки до чи під час вчинення договору дарування, який в даному випадку мався умисел на обман і яким чином його ввели в оману. Тобто, в даному випадку мав місце саме договір дарування. У відповідності до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно до ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. А відповідно до ч.3 ст.268 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Представник відповідачки подала до суду заяву про застосування строку позовної давності. Суд вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права, так як перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася про порушення свого права. Договір дарування був укладений між сторонами у 2005 році, позивачу було відомо про укладення договору дарування житлового будинку і його пояснення в суді, що він не читав даного договору, так як в цей день не взяв з собою окуляри, є спробою ввести в оману суд, так як в п.5 даного договору вказано, що сторони однаково розуміють значення та умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність їх намірів при укладенні і є направленим на створення для сторін дійсних правових наслідків. Також ніщо не заважало позивачу протягом 10-ти років подивитися на договір, укладений між ним та відповідачкою, чи поцікавитися у нотаріуса про природу правочину, тобто всі ці обставини вказують на те, що позивачу достеменно було відомо про природу укладеного договору і він погодився на такі умови. І тільки при погіршенні сімейних обставин, з метою позбавити відповідачку обдарованого майна, позивач почав виказувати думки, що він помилявся в природі правочину.

Outcome: dismissed