Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення з нього на її користь додаткових витрат по оплаті навчання повнолітнього сина [PERSON] в сумі 21 044 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано в 2006 році і від якого у них народився син [PERSON] - [INFO] За рішенням суду, яке винесено на підставі позову [PERSON], з відповідача на користь повнолітнього сина, який продовжує навчання стягуються аліменти в сумі 1000 грн. до закінчення останнім навчання але не більше 23 років, однак таке рішення відповідач не виконує. [PERSON] до липня 2013р. навчався на денній бюджетній формі навчання в Правничому коледжі, після чого продовжив навчання на юридичному факультеті ЛНУ ім. І. Франка на денній, платній формі навчання, у зв'язку з чим виникла необхідність проведення оплати такого навчання, та пред'явлення даного позову. Згідно укладеного договору, плата за навчання сумарно за третій та четвертий курс становить 42 088 грн., і оскільки третій курс навчання позивач оплатила самостійно, а також повинна буде оплатити четвертий курс, половину від цієї суми, що становить 21 044 грн. просить стягнути з відповідача в примусовому порядку. Обґрунтовується даний позов нормами сімейного законодавства про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина який продовжує навчання, однак в кінцевому, з врахуванням формулювання позовних вимог, дані витрати вважає додатковими, стягнення яких також передбачено Сімейним Кодексом. В судовому засіданні представник позивача згідно належної довіреності від 12.05.2014р., який одночасно є третьою особою в справі - [PERSON] позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в останнє судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У зв'язку з перебуванням в службовому відрядженні до 01.09.2014р., просив справу розглядом відкласти після цієї дати. Враховуючи строки розгляду даної категорії справ, які визначені ст. 157 ЦПК України, а також позицію відповідача щодо обставин справи, висловлену в попередньому судовому засіданні, суд вважає неможливим задоволення даного клопотання відповідача та вважає можливим розглянути справу у його відсутності. Згідно його позиції, обґрунтованість позову ним заперечується з тих підстав, що аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання стягуються за умови, що платник аліментів може надавати таку допомогу, чого в даному випадку немає. На підставі рішення суду, про яке згадується в позові, з нього вже стягуються аліменти на утримання повнолітнього сина який продовжує навчання в розмірі 1000 грн. щомісячно. Дане рішення виконується органами державної виконавчої служби, і посилання в позові про те, що відповідач не сплачує цих коштів є голослівними. Крім того, в нього на утриманні є непрацездатна хвора матір - 83 років, а сам він страждає низкою хронічних захворювань, зокрема дистальним ерозивним езофагітом та застійною гастропатією, діафрагмальна грижа та хронічний простатит, лікування яких потребує значних місячних затрат. Зміст заперечень зводиться до того, що змоги надавати таку допомогу в нього немає, що виключає можливість задоволення даного позову, про що і просив суд ухвалити рішення. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані по ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач є матір'ю та батьком третьої особи - [PERSON], [INFO], що стверджується копією свідоцтва про народження останнього (а.с.87), який згідно довідки № 1994 від 30.03.2014р. (а.с.4) є студентом третього курсу платної форми навчання денного відділення юридичного факультету ЛНУ ім. І. Франка. Обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина та його виконання врегульовано Главою 16 Розділу ІІІ Сімейного Кодексу України. Так згідно вимог ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 20 Постанови Пленуму ВСУ від 14.05.2006р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», про які також згадує позивач в позовній заяві, обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Одними з обов'язкових умов для задоволення такого позову, які повинні бути в сукупності з іншими умовами, є потреба в матеріальній допомозі у зв'язку з навчанням та наявність можливості у платника аліментів надавати таку допомогу. Виходячи з представлених сторонами доказів, на переконання суду в даних правовідносинах немає як першої обов'язкової умови, так і другої, притому що сам розмір суми, яку позивач просить стягнути в примусовому порядку взагалі є недоведеним та не підтверджується жодними доказами. Ні договору про навчання, де визначена сума оплати за рік або семестр, ні квитанції про здійснення такої оплати до матеріалів справи остання не долучила, обмежившись лише однією довідкою, що [PERSON] навчається на платній основі. Підстав вважати, що оплата навчання за один рік становить 21 044 у суду немає. Даний факт враховується судом при ухваленні даного рішення, проте самодостатні підстави для відмови в задоволенні позову є наступними. Як зазначено в самій позовні заяві (абз.1 а.с.2), рішенням суду задоволено позов [PERSON] та ухвалено стягувати з [PERSON] на користь третьої особи аліменти в розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з 26.10.2011р. до припинення ним навчання, але не більше ніж до досягнення 23 років. Дане рішення ухвалено Личаківським районним судом м. Львова 11.05.2012р. (а.с.59), є залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13.11.2012р. (а.с.60), та виходячи зі змісту письмових заперечень відповідача (а.с.24-27) - залишено без змін ухвалою ВССУ від 13.03.2013р., яку до матеріалів справи не долучено. З наведеного вбачається, що спір про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина відповідача вже був предметом судового розгляду, і хоч в попередній справі учасники такого спору були різними, що унеможливлює закриття провадження в даній справі, предмет спору був один і той самий - стягнення коштів на навчання повнолітнього сина [PERSON] В такому випадку, право повнолітнього сина на утримання після досягнення ним повноліття під час його навчання на даний час є захищеним судовим рішенням, яке набрало законної сили, і немає підстав вважати, що у позивача є потреба у зв'язку з цим отримувати матеріальну допомогу. Тобто, немає обов'язкової підстави для задоволення даного позову. Більше того, виходячи з мотивів позову, розмір якого до того ж не доведено, сукупна вартість навчання за 2 роки становить 42 088 грн., а згідно рішення суду від 11.05.2012р., сукупна вартість аліментів, які підлягають до стягнення на період навчання - тих же 2 роки за мотивами позову, становить 24 000 грн., що є більшим від ціни позову. З врахуванням цієї обставини, а також довідки про доходи позивача (а.с.86), які за період січень-грудень становлять 66 512,77 грн., немає підстав для висновку про наявність в неї реальної потреби на отримання допомоги у зв'язку з навчанням сина. Разом з тим, наступним, що враховує суд при ухваленні рішення є те, що для задоволення позову необхідно також встановити наявність у платника аліментів можливості надавати таку допомогу. Зібраними в ході розгляду справи доказами, судом встановлено протилежне. Згідно довідок про заробітну плату відповідача, за період жовтень 2012р. - серпень 2013р., вересень 2013р. - січень 2014р., лютий 2014 - червень 2014р. (а.с.29, 29зв., 82зв.), з його заробітної плати відраховано аліментів на користь позивача на загальну суму 38 515,12 грн. В середньому, близько 1810,20 грн. щомісяця, притому що місячна заробітна плата, без врахування відрахувань на оподаткування, в середньому становить 4 500 грн. Як вказано в цих довідках, аліменти відраховувались згідно постанови державного виконавця від 21.09.2012р. серії ВП № 29321638 (а.с.28). Зі змісту цієї постанови вбачається, що винесена вона на підставі виконавчого листа № 2-1102 виданого Личаківським районним судом м. Львова 10.10.2011р. про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO] в розмірі 2 500 грн. щомісячно, починаючи з 01.01.2008р. і до досягнення дитиною повноліття. Відрахування в розмірі 50 % від заробітної плати відповідача хоч і проводиться для погашення аліментної заборгованості, яка станом на 01.09.2012р. становила 110 000 грн., проте з одного боку, з врахуванням наведених вище обставин, є підстави стверджувати про відсутність в позивача реальної потреби для отримання матеріальної допомоги у зв'язку з навчанням сина, а з другого боку, є підстави для висновку про відсутність у відповідача змоги надавати таку допомогу. Ухвалюючи дане рішення суд враховує, що дана постанова державного виконавця винесена на виконання виконавчого листа, винесено на підставі рішення суду від 17.12.2010р. про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина (а.с.55-57), як це випливає зі змісту її вступної, мотивувальної та резолютивної частини, хоч відповідач помилково стверджує про виконання рішення суду від 11.05.2012р. Однак по-перше, третя особа, який був позивачем у справі про стягнення аліментів на його утримання на період навчання не представив доказів того, що виконавчий лист за рішенням суду від 11.05.2012р. пред'являвся до органів виконавчої служби, без чого примусове виконання є неможливим, а по-друге, така поведінка хоч і є його правом, якщо виконавчий документ все ж таки перебуває на примусовому виконанні, обов'язок сплатити аліментну за відповідачем зберігається, та заборгованість, яка утворена внаслідок його невиконання не пропадає та підлягає погашенню. Крім цього, не можна залишати поза увагою той факт, що згідно довідки ДПІ у Личаківському районі м. Львова (а.с.41зв.), [PERSON] не числиться зареєстрований в ДПІ Личаківського району як суб'єкт підприємницької діяльності станом на 11.09.2009р., і відповідно, єдиним джерелом його доходу є заробітна плата наукового співробітника Інституту біології клітин НАН України. Згідно медичних документів, які видані впродовж останніх років починаючи з 21.07.2009р. та закінчуючи 24.06.2014р. (а.с.30, 35, 36), у відповідача діагностовано ряд медичних захворювань, про які останній згадував в своїх запереченнях. Всі ці фактори, в сукупності з тією обставиною, що з його місячної заробітної плати, яка без відрахування на оподаткування становить близько 4500 грн., проводиться відрахування 50 % для погашення аліментної заборгованості дають достатні підстави для висновку, що у відповідача немає змоги надавати допомогу у зв'язку з навчанням, і відповідно, знову ж таки, немає підстав для задоволення даного позову. З врахуванням того, що даний предмет позову вже піддавався судовому розгляду, і право на утримання повнолітнього сина є захищеним судовим рішенням, яке набрало законної сили, взагалі немає підстав вважати, що даним судовим рішенням будуть порушені будь-які права позивача, чого не можна сказати про відповідача, у випадку задоволення даного позову. Кошти, які необхідні для утримання повнолітнього сина і які зобов'язаний надавати відповідач можуть бути предметом примусового стягнення, і як наслідок, право позивача порушеним не є. Саме таке рішення, тобто відмова в задоволенні позову буде відповідати принципам законності, обґрунтованості та справедливості, і відступити від цих засад суд не вправі. При цьому, ототожнення позивачем витрат на утримання повнолітнього сина у зв'язку з його навчанням та додаткових витрат на дитину взагалі є некоректним та нелогічним, хоча б з цієї підстави, що регулюються вони різними нормами сімейного законодавства. З самого початку прийняття Сімейного Кодексу, законодавець виокремив їх в окремі підрозділи, вказавши тим самим про різні підстави та передумови, які передують для їх стягнення. Якщо додаткові витрати, в розумінні ст. 185 СК України, є витратами на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо), то витрати на утримання повнолітніх дітей які продовжують навчання, є витратами, які обумовлені виконанням обов'язку батьків щодо підготовки дитини до самостійного життя - ч. 3 ст. 150 СК України. Вони мають різну правову природу, різне правове значення, зміст та суть, і в даному випадку норми ст. 185 СК України на правовідносини, які є предметом даного спору, не поширюються, а тому, не враховуються судом при ухваленні рішення. Слід також врахувати, що відокремивши обов'язок батьків утримувати повнолітнього дочку та сина окремим підрозділом від загальних обов'язків батьків по відношенню до дитини, в ст. 201 СК України законодавець назвав вичерпний перелік правових норм, які підлягають застосуванню до таких правовідносин. Статті 185 СК України до цього переліку не включено, що підтверджує правильність висновків суду про неможливість її застосування під час вирішення даного спору. Незважаючи на те, що формулювання позовних вимог звучить як стягнення додаткових витрат, чого в даному випадку немає і бути не може, мотивація позову зводиться до стягнення витрат, пов'язаних з навчанням повнолітнього сина. Відповідно до роз'яснень, висвітлених в п. 9 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 12.06.2009р. «Про застосування норм цивільного законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», підставою позову є фактичні обставини справи, що наведені в заяві, і зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватись при вирішенні спору. Аналіз наведених вище норм законодавства та обставин справи не дають підстав вважати таку мотивацію обґрунтованою, і відповідно, не дають підстав для ухвалення рішення про задоволення даного позову. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed