Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до відповідача про виселення за неможливістю спільного проживання в квартирі приватної власності, в якому просить виселити [PERSON] із квартири [ADDRESS], яка належить їй на праві приватної власності, за неможилівстю спільного проживання без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позову позивач зазначила, що згідно договору дарування від 08.09.2010 року їй належить [ADDRESS], в якій зареєстрована вона та її син - [PERSON]. Починаючи з 2010 року син без реєстрації шлюбу розпочав проживати з відповідачем [PERSON], а з грудня 2013 року відповідач стала постійно проживати в її квартирі без реєстрації. [PERSON] постійно порушує домашній спокій, влаштовує лайки, погрози та наносить їй тілесні ушкодження, що змусило неодноразово звертатись до міліції. Останній раз - 25.02.2014 року відповідач її побила, боячись за своє здоров'я вона залишила своє житло і пішла проживати спочатку до [PERSON], а потім до [PERSON] За таких умов спільне проживання з відповідачем в одній квартирі є неможливим. Оскільки відповідач виселятись добровільно не бажає, це змусило позивача звернутись з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав зазначених в позовній заяві та просила задовольнити. Пояснила, що має з невісткою особисті неприязні відносини і не бажає, щоб остання проживала у її квартирі. Визнала, що проти вселення відповідачки до квартири, після вибачень останньої, не заперечувала. Однак, враховуючи неприпустиму поведінку відповідача по відношенню до неї, та нанесення тілесних ушкоджень (копія висновку експерта додається - а.с.17) бажає виселити [PERSON] із квартири [ADDRESS]. Вважає, що відповідачка може проживати разом зі своєю сім'єю та дітьми по [ADDRESS], в квартирі, яка належить її матері. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечувала, позовні вимоги не визнала в повному обсязі та пояснила, що дійсно має особисті неприязні відносини з свекрухою, оскільки остання її недолюблює і зловживаючи алкоголем влаштовує сварки та скандали. У січні 2014 року зареєстрували шлюб з чоловіком і бажає проживати у квартирі позивача із своєю сім'єю. В квартирі своєї матері по [ADDRESS] вона дійсно зареєстрована разом з дітьми і на момент розгляду справи змушена проживати, оскільки іншого житла не має. Жодних протиправних дій по відношенню до позивача не чинила і не чинить, правил співжиття не порушувала, заходи запобігання до неї не вживались, до адміністративної, кримінальної та іншої відповідальності не притягувалась. 08.04.2014 року - у день, коли, як стверджує відповідач нанесла останній тілесні ушкодження, перебувала у лікарні з дітьми, що підтверджується епікризом (копія додається - а.с.44). Просила суд відмовити в позові, оскільки вимоги позивача є безпідставними, а обставини, на які вона посилаються не відповідають дійсності. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що позивачка неодноразово приходила до них додому і розповідала, що невістка після сварок її побила, однак при сварках і подібних подіях вони жодного разу присутні не були. Стверджували, що [PERSON] алкоголем не зловживає. [PERSON] пояснила, що є сестрою позивачки і на момент розгляду справи остання проживає у неї. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що являється сином позивачки та чоловіком відповідачки. Між сторонами склались особисті неприязні відносини і матір постійно намагається створити конфліктну ситуацію в їх сім'ї, оскільки не поважає і недолюблює його дружину. Мати часто зловживає алкогольними напоями і під впливом спиртного вчиняє сварки та скандали у квартирі. Відповідачка жодного разу не піднімала на матір руку та не порушувала правил співжиття. Заслухавши пояснення позивача, відповідача та свідків, дослідивши матеріали справи та надані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування квартири від 08.09.2010 року позивачу - [PERSON] належить квартира [ADDRESS] (а.с.8-9). Право власності на дане нерухоме майно за [PERSON] зареєстровано 20.09.2010 року (а.с.10). Відповідо до технічно паспорта на кв. [ADDRESS], квартира складається з 2 житлових кімнат, ванни, вбиральні та коридору (а.с.11-12). В зазначеній квартирі зареєстровані та проживають [PERSON] - позивач по справі та її син - [PERSON] (а.с.13,14). По телефонному зверненню [PERSON] до Новоград-Волинського МВ про те, що її невістка влаштовує сварки, старшим дільничним Новоград-Волинського МВ Вовченко О.В. 29.04.2013 року винесено висновок та оголошено [PERSON] офіційне застереження про недопустимість вчинення насильства в сім'ї надалі (а.с.16). Постановою слідчого СВ Новоград-Волинського МВ про закриття кримінального провадження від 30.04.2013 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 16.04.2013 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України відносно [PERSON] закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Оскільки 30.04.2013 року [PERSON] подала письмову заяву в якій відмовилась від обвинувачення у даному кримінальному провадженні за фактом нанесення їй тілесних ушкоджень [PERSON], претензій вона до останньої немає та просить кримінальне провадження закрити (а.с.18). 14 січня 2014 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.26). Останні мають трьох неповнолітніх дітей (а.с.27,28,29), які зареєстровані та на момент розгляду справи у суді проживають по [ADDRESS], яка належить матері відповідача (а.с.45). Дані обставини підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами: копією паспорта позивача (а.с.5), копією договору дарування квартири від 08.09.2010 року (а.с.8), копією витягу з Державного реєстру правочинів (а.с.9), копією реєстрації права власності на нерухоме майно (а.с.10), копією технічного паспорта (а.с.11-12), довідкою № 184 від 19.03.2014 року (а.с.13), довідкою № 183 від 19.03.2014 року (а.с.14), довідкою № 708 від 14.06.2010 року (а.с.15), копією висновку від 29.04.2013 року (а.с.16), копією постанови про закриття кримінального провадження від 30.04.2013 року (а.с.18), характеристикою відносно [PERSON] (а.с.19), копією свідоцтва про шлюб від 14.01.2014 року (а.с.26), копією свідоцтв про народження дітей (а.с.27, 28, 29), довідкою про склад сімї від 24.04.2014 року (а.с.45). Відповідно до вимог ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яким власник володіє, користується, розпоряджається на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Як вбачається зі змісту ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. У відповідності до статей 156, 64 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина власника будинку, їх діти і батьки. Аналогічне положення містить ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦКУ), згідно якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, ст. 116 ЖК України вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; використання його не за призначенням; систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил суспільного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться судом без надання іншого жилого приміщення. Виселення без надання іншого помешкання, відповідно до ст. 116 ЖКУ, допускається у випадках: протиправної винної поведінки особи, що створює своїми діями неможливість спільного проживання в одній квартирі або цілому будинку; систематичного характеру таких дій; безрезультатності заходів попередження або суспільного впливу і продовження винним негідної поведінки. Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку. Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття. Водночас, як роз'яснив пленум Верховного Суду України у п. 17 Постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року, при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу. Як роз'яснив пленум Верховного Суду України у п. 17 Постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року, є, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Систематичне порушення правил суспільного співжиття може призвести не тільки до виселення із займаного житла. Це крайня міра впливу. Закон допускає, щоб до особи, яка систематично порушує загальнолюдські правила співжиття, були застосовані й інші санкції. Таким чином, законодавством встановлений чіткий порядок та підстави для виселення інших осіб, які проживають разом з власниками житла. За змістом статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Твердження позивача про те, що після вселення в квартиру відповідач систематично порушує правила співжиття, безпідставно влаштовує сварки, конфлікти і побиття - не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи. Жодних належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які позивач посилається як на підстави для задоволення її позовних вимог остання суду не надала. З наданих суду матеріалів справи та пояснень учасників судового розгляду у судовому засіданні можна зробити висновок про те, що між сторонами дійсно існують особисті неприязні відносини, на ґрунті яких виникають непорозуміння, сварки та конфлікти. Твердження позивача про те, що спільне проживання з відповідачем є неможливим та не бажаним для неї - може бути підставою для встановлення порядку користування житловим приміщенням, однак, на момент розгляду даної справи - не є підставою для виселення останньої із займаного житлового приміщення в порядку ст. 116 ЖК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем позов є безпідставним та необгрунтованим, оскільки вона не надала суду жодних доказів, які б підтверджували, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушує правила співжиття, робить неможливим для інших проживання із нею в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, чи вчиняють будь-які інші дії, які унеможливлюють спільне проживання з нею у одній квартирі. З огляду на викладене та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в під час розгляду справи, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд дійшов висновку, що на момент розгляду справи відсутні підстави для застосування до відповідача крайньої міри впливу у вигляді виселення із квартири, а тому, позивачу в задоволенні позову відмовляє повністю.

Outcome: dismissed