Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вимогою про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та визнання права власності на нерухоме майно. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що [INFO] померла сестра позивачки, [PERSON] . Після смерті сестри позивачка з заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини не зверталась, так як майно, яке б підлягало спадкуванню виявлено не було. На початку квітня 2017 року, під час проведення ремонтних робіт, в будинку, де проживала її сестра, позивачка знайшла державний акт на право власності на земельну ділянку серії IV-КВ №072639, зареєстрований в книзі реєстрація державних актів на право власності та на право постійного користування землею, договорів оренди за №1808. З вказаним державним актом позивачка звернулась до приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу з заявою про відкриття спадщини, але їй листом №384/01-16 від 04 липня 2017 року було відмовлено та роз`яснено, що було пропущено термін прийняття спадщини. Маючи відмову в прийнятті спадщини позивачка звернулася до Обухівського районного суду Київської області з позовною заявою про визначення додаткового строку на прийняття спадщини. Рішенням Обухівського районного суду Київської області Жовтоног Л.О. було визначено додатковий строк для подачі заяви до нотаріальної контори після смерті сестри - [PERSON] . На підставі вказаного рішення позивачка повторно звернулася до Обухівської районної державної нотаріальної контори про видачу їй свідоцтва про право на спадщину після смерті сестри. Однак позивачка дізналась, що після смерті сестри отримав свідоцтво про право на спадщину 10 червня 2009 року її брат - [PERSON] . Брат позивачки помер [INFO] , після його смерті позивачка подала заяву про прийняття спадщини, однак дізналась, що заяву також подала відповідач [PERSON] , яка вважає себе донькою брата позивачки. Відтак позивачка вимушена була звернутись до суду за захистом порушених своїх прав та просила в судовому порядку визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане [PERSON] державним нотаріусом Обухівської районної державної нотаріальної контори 10 червня 2009 року, зареєстроване в реєстрі за №2-406. Визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з допоміжними спорудами за адресою: [ADDRESS] , який належав померлій [INFO] [PERSON] , визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку площею 0,246 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлій [INFO] [PERSON] , згідно державного акту на право приватної власності на земельну ділянку IV-КВ №072639, виданого на підставі рішення виконкому Обухівської міської ради Київської області №350 від 22 травня 2001 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1808 14 листопада 2001 року. Ухвалою судді від 20.10.2017 року відкрито провадження по справі та призначено судове засідання. 19.07.2019 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області розпочато підготовче провадження у справі з дня постановлення вказаної ухвали, призначено по справі підготовче судове засідання. 20.09.2019 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Головкіна Яна Вікторівна про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та визнання права власності на нерухоме майно, зупинено та передано справу для розгляду про відвід судді до іншого складу суду. 07.10.2019 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області відновлено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Головкіна Яна Вікторівна про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та визнання права власності на нерухоме майно. Ухвалою суду від 26.03.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 09.10.2020 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області в задоволенні заяви позивача про уточнення позовних вимог, відмовлено повністю. В судовому засіданні представники позивача заявлені вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення заявлених вимог заперечив та повідомив, що викладенні обставини справи є безпідставними та не обґрунтованими, просив задовольнити заяву про застосування строків позовної давності, крім того вказав, що позивач відмовилась від спадкового майна на користь покійного брата ще в 2009 році, а постановою Київського апеляційного суду від 30.01.2020 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 24.07.2017 року, яким позивачка просила визнати додатковий строк для прийняття спадщини скасовано. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.ч.1,5,6ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що [INFO] померла сестра позивачки, [PERSON] , про що 26 грудня 2006 року було зроблено актовий запис №375, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом, згідно з ч.1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Згідно ст.1270 вказаного Кодексу для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини; якщо виникнення у особи права на спадщину залежить від неприйняття спадщини або відмови в його прийнятті іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини, встановлюється в три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. 14.11.2001 року [PERSON] отримала державний акт на право приватної власності на землю серії IV-КВ № 072639, на земельну ділянку площею 0,246 га, з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування житлового будинку - 0,100 га, для ведення особистого підсобного господарства -0,146 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказаний державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1808. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Позивачка [PERSON] є сестрою спадкодавця [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] та копією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] . 24 липня 2017 року рішенням Обухівського районного суду Київської області було визначено позивачу додатковий строк для подачі заяви до нотаріальної контори після смерті померлої [INFO] - [PERSON] . Постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2020 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 24.07.2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. В задоволенні позову [PERSON] до Обухівської міської ради Київської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відмовлено. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 1223 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу, а відповідно до ст.1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 ст.1299 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов`язані зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, але для цього необхідно отримати свідоцтво про право на спадщину. Згідно статті 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а згідно статті 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті, тим самим після смерті спадкодавця, до складу спадщини вийшло право власності на нерухоме майно на території відповідача. Спадкоємцями, згідно статті 1222 ЦК України, за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, такими ми, позивачі по справі, що вказує на правомірність нашого звернення. Статтею 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти; не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням; спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Після смерті сестри брат отримав свідоцтво про право на спадщину за законом згідно ст.1262 ЦК України, відповідно до якої встановлено, що «у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця». Даною статтею встановлено, що спадкоємцями є рідні брати та сестри, тим самим позивач мала рівне право з братом на спадщину після сестри. Відповідно до вимог ст.. 137 ЦПК України 2004 року судом було витребувано копію спадкової справи відкритої після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно до наданої копії спадкової справи наявної в матеріалах справи позивачка [PERSON] повідомила, що усвідомлюючи значення своїх дій, маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають бути для неї істотне значення, без застосування до неї фізичного та психічного тиску з боку інших осіб, за її справжньою волею від незалежного їй спадкового майна після померлої відмовилась на користь [PERSON] . Наслідки відмови від спадщини нотаріусом роз`яснено. Крім того їй роз`яснено, що її відмова від спадщини є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана протягом строку, встановлено для прийняття спадщини. Відтак твердження позивача про те, що позивач ніякої заяви про відмову від спадщини не писала, так як вважала, що вони з братом жили разом, залишились одні після смерті сестри, а тому до них автоматично переходить право на майно померлої. Після смерті спадкодавця [PERSON] спадщину в 2009 році прийняв її брат [PERSON] , який звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і нотаріусом була заведена спадкова справа №216/2009. В подальшому, після смерті [PERSON] [INFO] , спадщину прийняла його донька [PERSON] . Відповідно до ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Згідно зі ст.1300 ЦК України за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину. В статті 1301 ЦК України зазначено, що «Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом». В п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року « Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду. Статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Як неодноразово визначалось у судових рішеннях судів вищих інстанцій вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов`язку від інших осіб. Отже лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог, але позивач не вказав, яке його право не порушено, а тому не встановивши, яке право не порушено, суд не має право його захистити. Враховуючи те, що при вирішенні спору встановлено відсутність у позивача права на землю, яке б підлягало судовому захисту, тому не встановлено достатніх підстав для застосування повноважень суду щодо втручання у право власності відповідача в межах судового захисту порушених права позивача. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач і третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Згідно ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позивачем у справі належних доказів на підтвердження вимог не наведено, а його доводи ґрунтуються на припущеннях та не підтверджуються матеріалами справи, а тому підстав для задоволення позову суд не вбачає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed