Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-24 00:00:00

Позивач звернувся у липні 2013 року до суду із позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх позовних вимог в позовній заяві позивач посилався на те, що 06.03.2003 року між ним та [PERSON] було укладено кредитний договір № DNHDRB00031065, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 2861,09 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 26,00% на рік з кінцевим терміном повернення 05.03.2004 року. Вимоги до відповідача, що випливають із вказаного кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «А-Банк» договору поруки. [PERSON] зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, у звязку з чим виникла заборгованість станом на 17.05.2013 року у розмірі 57019,95 грн., що складається з: 2861,10 грн. - заборгованість за кредитом, 14805,71 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 39353,14 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Просив стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором №DNHDRB00031065 від 06.03.2003 року у розмірі 47019,95 грн., витрати на юридичну допомогу у розмірі 3200 грн., сплачений судовий збір, стягнути солідарно з відповідачів суму у розмірі 10000 грн. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.07.2013 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» були задоволені. Ухвалою суду від 23.11.2015 року заочне рішення суду від 26.07.2013 року було скасовано та справу призначено до розгляду у загальному порядку. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» при новому розгляді справи позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Акцент-Банк» у судове засідання не зявився. Повідомлений належним чином. Причину неявки суду не повідомив Представник відповідача [PERSON] у удове засідання зявився. Проти задоволення позову заперечував. Подав до суду заяву про застосування строку позовної давності. Суд, заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 06 березня 2003 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №DNHDRB00031065, згідно якого останній отримав споживчий кредит у розмірі 2861,09 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 26,00% на рік з кінцевим терміном повернення 05.03.2004 року. Позивачем заявлено, що відповідач [PERSON] зобовязання за кредитним договором належним чином не виконав, у звязку з чим виникла заборгованість станом на 17.05.2013 року у розмірі 57019,95 грн., що складається з: 2861,10 грн. - заборгованість за кредитом, 14805,71 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 39353,14 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовні давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність строком один рік. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, висвітленої в рішенні «Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства» від 22.10.1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати недійними і недостатніми. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, а відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Представник відповідача [PERSON] подав до суду заяву про застосування строку позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором від 06.03.2003 року. Згідно Постанови Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15 у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно п. 3.1. кредитного договору № DNHDRB00031065 від 06.03.2003 року відповідач повинен сплачувати щомісячні платежі у розмірі 275 грн. до 25 числа кожного місяця. Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, відповідачем з травня 2003 року порушено зобовязання щодо повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, тому підлягає застосуванню строк позовної давності. Позивач не направляв досудову вимогу до відповідача, а звернувся із даним позовом до суду 05.07.2013 року. Позивач із заявою про поновлення строку позовної давності не звертався. Відповідно до п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Пунктом 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам розяснено, що при застосуванні положення пункту 7 частини 13 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у системному звязку з частиною 11 статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У звязку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачено заборони предявлення окремих вимог у звязку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно тощо), положення п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку. Із вказаного розяснення випливає, що суд не має право застосовувати сплив строку позовної давності та відмовляти у задоволенні позову з цієї підстави, якщо не подана суду стороною справі заява про застосування строку позовної давності. Оскільки суди за розглядом таких справ мають виходить з того, що у системному звязку з частиною 11 статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту, то в даному разі за встановленими обставинами справи судом здійснюється судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Отже ті дії, які заборонено законом в позасудовому порядку, не можуть бути реалізовані в судовому порядку, тобто, не можна використовувати судовий порядок для захисту прав кредитодавця, які він втратив в позасудовому порядку відповідано до вимог вищезазначеного Закону. З Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення п. п. 22, 23 ст. 1, ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року з наступними змінами у взаємозвязку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справи про захист прав споживачів кредитних послуг) треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають, як під час укладання , так і виконання такого договору. Та обставина, що предметом спору є споживчий кредит, підтверджено матеріалами справи і не заперечується позивачем. Тому суд застосовує до спірних правовідносин Закон України «Про захист прав споживачів» та приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором є безпідставними, оскільки п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №DNHDRB00031065 від 06.03.2003 року між позивачем та відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» був укладений договір поруки № 167 від 20.10.2010 року. Оскільки порука є забезпеченням виконання основного зобовязання , строк дії кредитного договору закінчився 05.03.2004 року, а договір поруки був укладений 20.10.2010 року, суд вважає що договір поруки, укладений з ПАТ «Акцент-Банк» є нікчемним правочином та у суду відсутні правові підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором № DNHDRB00031065 від 06.03.2003 року з ПАТ «Акцент-Банк» як з поручителя. У відповідності зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. До складу судових витрат віднесені витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України). Витрати, що повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. В матеріалах справи відсутні докази про надання правової допомоги ПАТ КБ «Приватбанк» з необхідними розрахунками витраченого часу адвокатом або іншим фахівцем у галузі права, тому підстав для задоволення позову в цій частині немає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України не підлягають стягненню відповідачів сплачені позивачем судові витрати.

Outcome: dismissed