Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що вона перебуває з відповідачем в шлюбі з 11.06.1994 року. Від шлюбу мають трьох малолітніх дітей - сина [PERSON], [INFO], доньку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], які проживають з нею та знаходиться на її утриманні. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні цінності та обов'язки з ведення спільного господарства та виховання дітей. У них склалися неприязні стосунки один до одного. Подальше сумісне життя, примирення та збереження сім'ї вважає неможливим. На даний час шлюбні відносини фактичного припинені, та спільне господарство ними вже не ведеться. Відповідач регулярно надає незначну допомогу на утриманні дітей, але цього не вистачає, оскільки вона не має можливості працювати через догляд за старшим повнолітнім сином [PERSON], який являється інвалідом першої групи та потребує постійного стороннього догляду, не здатний самостійно пересуватись. У зв'язку з чим просила стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітніх дітей в розмірі 1/2 частини доходів відповідача. Позивач подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач подав відзив на позов, де позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечував щодо їх задоволення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Позовна заява зареєстрована в суді 13.11.2018 року. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21.11.2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Клопотань по суті спору сторонами не заявлялося. В суді встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 11.06.1994 року. Від шлюбу мають чотирьох дітей - сина [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO], доньку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. Син [PERSON], є повнолітнім, та має першу групу інвалідності з дитинства, потребує стороннього догляду. Діти проживають з матір'ю. Відповідно до ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Дружина та чоловік зобов'язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім'ї. Відповідно до ст. 56 СК України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. ст. 110, 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Останнім часом між сторонами припинені шлюбні відносини, спільне господарство не ведуть. Примиритися, зберегти сім'ю сторони не бажають, просять розірвати їх шлюб. Враховуючи викладене, суд вважає недоцільним збереження такої сім'ї. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї (ст. 150 Сімейного кодексу України). Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів на утримання дитини, суд виходить з матеріального становища кожної із сторін спору, а саме те, що неповнолітні діти проживають разом з матір'ю, перебувають на її утриманні, відповідач надає незначні кошти на утримання дітей, тоді як, відповідно до вимог сімейного законодавства діти мають право на отримання матеріальної допомоги з боку обох своїх батьків. Позивач та відповідач є особами працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань встановлених щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності суду не надано. Як роз'яснено у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. 23.02.2012 року Дніпровським районним судом м. Києва було винесено рішення, яким з [PERSON] на користь [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання неповнолітніх дітей - сина [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO], та доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/2 частини доходів відповідача, починаючи з 03.11.2001 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Згідно постанови заступника начальника Дніпровського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 21.02.2019 року виконавче провадження з примусового стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON], [PERSON] та [PERSON] закінчено у зв'язку досягненням старшої дитини - сина [PERSON] повноліття. Заборгованість відсутня. Враховуючи повне виконання відповідачем судового рішення, суд вважає за можливе вирішити питання про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. В даному випадку, позивач просить стягнути аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/2 частини доході відповідача, вказаний розмір аліментів відповідачем визнається, узгоджується з нормами сімейного законодавства, і на думку суду, є відповідним. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки, позивач звільнена від сплати судового збору за вимогу про розірвання шлюбу згідно ухвали суду від 21.11.2018 року, та звільнена Законом від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів, з відповідача в дохід держави має бути стягнуто судовий збір в розмірі 1 409,60 грн. (704,80 грн. + 704,80 грн.). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved