Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір оренди квартири [ADDRESS] від 12.05.2015 року з моменту його вчинення, з 12.05.2015 року; застосувати наслідки недійсності договору оренди квартири [ADDRESS] від 12.05.2015 року шляхом виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення [PERSON], [PERSON]; зобов'язати [PERSON], [PERSON] передати їй квартиру [ADDRESS] у стані, який існує на час подачі позову; стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування позову зазначила, що 18.05.2016 року ухвалою Апеляційного суду Херсонської області залишено без змін рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 15.03.2016 р. у справі №668/11926/15-ц. яким визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 05.05.2015 року приватним нотаріусом Сперчун О.О. [PERSON] після смерті [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірну квартиру. 28.11.2016 р. приватним нотаріусом Сперчун О.О. видано позивачеві свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS]. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №74179699 від 28.11.2016 р. 01.12.2016 р. позивач спробувала зайти до належної їй на праві власності квартири, двері відчинили невідомі люди, які повідомили, що вони винаймають зазначену квартиру на підставі договору оренди від 12.05.2015 р., строком 2 роки 11 місяців, який укладено з [PERSON] На пропозицію позивача звільнити квартиру отримала відмову. Вважає, що договір оренди є недійсним, оскільки [PERSON] не є власником спірної квартири, та договір оренди не відповідає вимогам Житлового кодексу України, Цивільного кодексу України. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Від відповідача [PERSON] та її представника через канцелярію суду надійшли заяви про відкладення розгляду справи. Судом неявка відповідача та її представника визнана неповажною з огляду на те, що ними не доведено обставин, на які вони посилається як на підстави своєї неявки, суд розцінює такі дії відповідача як умисне затягування розгляду справи Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини не явки суду не відомі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просила оголосити перерву у справі для підготовки до судових дебатів. Після оголошення перерви до залу судових засідань представник не повернулась, висловивши таким чином неповагу до суду. Після оголошеної перерви в судовому засіданні з'явився представник третьої особи, надав пояснення, у яких просив відмовити у задоволенні позову в частині, де можуть бути порушені права малолітньої дитини. Суд вирішив за можливе проводити розгляд справи без участі відповідачів та їх представників. Суд, заслухав пояснення позивача, її представника, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Судом встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 15.03.2016р. позов [PERSON] задоволено, визначено їй додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини після померлої 04.11.2014 р. [PERSON]; визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 05.05.2015 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] [PERSON] [PERSON] після смерті [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (номер у спадковому реєстрі 57409927, номер в реєстрі нотаріальних дій 493, спадкова справа №12-2014); скасувано рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень індексний номер: 21085623 від 05.05.2015 року про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], винесене приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON]; визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 05.05.2015 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] [PERSON]. після смерті [PERSON] на 57/100 частин житлового будинку [ADDRESS], вулиця без назви, (номер у спадковому реєстрі 57409948, номер в реєстрі нотаріальних дій 494, спадкова справа №12-2014); скасувано рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень індексний номер: 21086651 від 05.05.2015 року про державну реєстрацію права власності [PERSON] на 57/100 частин житлового будинку с. Білогрудове Голопристанського району Херсонської області, вулиця без назви, винесене приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON]. Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 18.05.2016 року вищезазначене рішення суду залишено без змін. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.11.2016 року виданого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Сперчун О.О. [PERSON] отримала після смерті [PERSON] спадщину, яка складається з: однокімнатної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Зазначене внесено до спадкового реєстру за №45945941 від 28.11.2016 р. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.11.2016 р. №74179699, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] Відповідно до договору оренди житлового приміщення від 12.05.2015 р., останній укладено між [PERSON] та [PERSON], предметом договору є оренда квартири за адресою: [ADDRESS]. В п. 1.3 договору зазначено, що квартира належить орендодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 05.05.2015 р. приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Сперчун О.О., реєстровий номер 493. Пунктом 4 договору оренди передбачений строк орендного користування, який складає 2 роки 11 місяців, до 12 квітня 2018 року включно. Згідно акту обстеження умов проживання від 07.06.2017 р. складеного головним спеціалістом сектору опіки та піклування ССД Корабельного райвиконкому, проведено обстеження умов проживання малолітнього [PERSON], за адресою: [ADDRESS]. Встановлено, що власником квартири є [PERSON] (за договором оренди від 12.05.2015 р.). У квартирі є світло, газо, водопостачання, кімната мебльована, кухня мебльована та обладнана усім необхідним (газ плита, пральна машинка, холодильник, в кімнаті є телевізор). У дитини є своє ліжко, одяг, іграшки. Сукупний дохід сім'ї складає 4860,00 грн. За зазначеною адресою проживають: [PERSON], [PERSON], [PERSON] Під час відвідування встановлено, що малолітній [PERSON], [INFO], має усі необхідні умови для проживання та розвитку. Суд критично оціню наданий акт обстеження з огляду на те, що у ньому встановлено факти, зокрема щодо власника спірного майна, які не відповідають дійсності. Враховуючи той факт, що предметом розгляду даної справи з урахуванням уточненої позовної заяви не є права та інтереси будь-якої малолітньої дитини, судом приймається до уваги відомості з акту обстеження умов проживання від 07.06.2017 р., що у спірній квартирі проживає малолітня дитина. Позивач належними та допустимими доказами не спростував цього факту. Згідно ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст.321 ЦК України). Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України таст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч.Зст.116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Пунктом 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 3 статті 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У п.21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. Відповідно до ст. 158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Оскільки відповідачі [PERSON] не є власниками квартири, а відповідач [PERSON] не мала права передавати таке майно в оренду, то договір оренди квартири суперечить ч. 1 ст. 180 ЦК України, абзацу другому ст. 158 ЖК УРСР та як наслідок є недійсним. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме визнання договору оренди недійсним, та зобов'язання відповідачів [PERSON] та [PERSON] передати квартиру власнику [PERSON], як наслідок недійсності договору оренди. В частині вимог застосування наслідків недійсності договору оренди шляхом виселення відповідачів [PERSON] з цієї квартири, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині з тих підстав, що у цій квартирі проживає малолітня дитина, за загальним правилом реєстрація місця проживання якої встановлюється за місцем реєстрації одного батьків, відомостей у суду щодо місця реєстрації відповідачів [PERSON] та їх малолітньої дитини у суду не має, а тому з метою недопущення порушення прав цієї дитини. На підставі ст. 88 ЦПК України понесені позивачем документально підтверджені судові витрати підлягають відшкодуванню позивачеві відповідачами пропорційно до задоволених вимог. На підставі викладеного, ст.ст.5-11, 60, 88, 208, 209, 213 - 215, 294 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial