Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача ПАТ «Платинум Банк» у якому просила про визнання частково недійсним договору про іпотечний кредит від 20.06.2007р., укладений між нею та відповідачем. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалась на вимоги ст.ст.203, 215 ЦК України, ст.ст. 18, 19, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на час звернення до суду) та зазначила, що оскаржений договір підлягає визнанню частково недійсним як такий, що містить численні порушення її цивільних прав, як споживача послуг, оскільки у ньому передбачені несправедливі та оманливі умови кредитування. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що не позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 20.06.2007р. між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк» та позивачем [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит, відповідно до якого позивачу було надано грошові кошти в сумі 77 000 доларів США на 240 місяців під 10,5 % річних. (а.с.20-22) Згідно з п. 1.2 зазначеного кредитного договору, кредит було надано позивачу на придбання у власність нерухомості, а саме квартири [ADDRESS]. Крім того, 20.06.2007р. у якості забезпечення виконання зобов»язання за кредитним договором між сторонами було укладено іпотечний договір, відповідно до якого позивачем було передано в іпотеку відповідачу квартиру [ADDRESS]. Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до вимог ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України). Згідно з ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.ст.638, 639 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним оспорюваний правочин). Форма оспорюваного договору про іпотечний кредит відповідає встановленим законом вимогам (проста письмова форма). Сторони мали необхідну право та дієздатність для укладення зазначеного договору. Позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що волевиявлення сторін під час укладання оспорюваного договору було порушене. Не узгоджуються з вимогами закону й твердження позивача про те, що, укладаючи кредитний договір, вона не мала можливості розраховувати на суттєву зміну співвідношення курсу валюти кредиту та гривні, а доходів, які вона отримує в гривнях, не вистачатиме на погашення платежів за кредитом; що допущена нею помилка є результатом навмисних дій відповідача, з огляду на таке. Вимогами ст.229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до керівних роз'яснень, яків містяться у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його витлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. За оспорюваним договором, одна сторона - банк передала, інша позивач - прийняла в борг кошти, на умовах, викладених в договорі, тобто сторонами вчинено дії, які призводять до виникнення взаємних прав та обов'язків. Позивач [PERSON], укладаючи договір, розуміла значення своїх дій та безспірний обов'язок по поверненню чужих грошей. Не існувало на момент укладання оскаржуваних угод і курсової різниці між національною валютою та валютою кредиту. Враховуючи викладені обставини, а також положення керівних роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», позовні вимоги про визнання кредитного договору частково недійсним є необґрунтованими. Крім того, позивач просить визнати ряд положень договору про іпотечний кредит недійсними, посилаючись на вимоги ст.ст. 18, 19, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що діє на даний час, однак при цьому не враховує положення зазначеного закону, що діяли на момент укладення сторонами осорюваного кредитного договору 20.06.2007р. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає, що оспорюваний договір не суперечить нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. На підставі зазначеного,

Outcome: dismissed