Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати [PERSON] [INFO] втратившим право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позивач у судовому засіданні свої вимоги підтримала в повному обсязі, просить їх задовольнити також з тих підстав, що реєстрація відповідача в її будинку змушує її нести додаткові витрати по утриманню житла яке належить їй на праві власності , при цьому вона зазначила, що не заперечує проти заочного розгляду справи. В судове засідання відповідач та його представник не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, заяв щодо розгяду справи за їх відсутністю чи відкладення справи слуханням за їх неявки з поважних причин не надали, і судом було прийняте рішення розглянути справу за їх відсутністю в заочному порядку. При досліджені письмових доказів по справі судом встановлено . Позивачу на підставі договору купівлі-продажу належить житловий будинок [ADDRESS], який їйбув проданий відповідачем 13.10.2015 року (а.с.6-15). У цьому будинку зареєстрований за місцем проживання [PERSON] ( а.с.17), який з літа 2016 року в цьому будинку не мешкає ( а.с.16). Суд, заслухавши позивача та дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ст. 6 ЖК жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, тобто для використання їх за цільовим призначенням (задоволення своїх житлових потреб та розпорядження ними у відповідних межах), а тому, якщо житлова площа фактично не використовується у визначених законом цілях, збереження за відсутньою особою права користування житловим приміщенням може не відповідати призначенню цього права. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Разом з тим до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2 ст. 64 ЖК України, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє права цих осіб користуватись займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням зазначене користування здійснюється за плату. Згідно з ст.163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно з ч. 3 ст.168 ЖК України договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений, так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. Відповідно до ч.4 ст.168 ЖК України - договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений, так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач своїми діями робить неможливим проживання з ним в одному будинку. Згідно зі ст.169 ЖК України у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити житлове приміщення, а в разі відмовлення підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення. Крім того до спірних правовідносин слід застосовувати також норми передбачені ЦК України. Згідно з ч.1 ст. 383 ЦК України, а також ст. 150 ЖК України власник житлового будинку( квартири) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В статті 405 ЦК України зазначено: 1. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. 2. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 2 п. 15 постанови Верховного Суду України Про застосування Конституції України при здійснені правосуддя наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням. Таким чином, у зв'язку з тим, що відповідач не є членом сім'ї позивача, між ними не було укладено договору найму житла, відповідач будучі зареєстрованим як таким, що мешкає в будинку що належить позивачу на праві власності, створює умови які зобов'язують позивача нести додаткові витрати по його утриманню, який може бути потрібний їй самій , не мешкає в будинку [ADDRESS] з літа 2016 року, то він є таким, що з цих підстав втратив право користуватись цим жилим приміщенням , бо право позивача на володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке належить йому на праві власності підлягає захисту, а отже позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved