Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом, в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] . Позов обґрунтовує тим, що в листопаді 2005 року, попередньо домовившись про всі істотні умови договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, вона сплатила відповідачу кошти за будинок [ADDRESS] , а відповідач, в свою чергу, прописала в будинку її та дітей, передала будинкову книгу та ключі від будинку. Вона почала проживати в будинку з синами і проживає до теперішнього часу. Вона неодноразово зверталась до відповідача з метою належним чином оформити право власності на будинок, придбаний нею ще у 2005 році, але відповідача жодних дій до цього часу не вчинила, правовстановлюючих документів їй не надала, пояснюючи, що документи нею втрачені і вона вчинить всі дії після їх відновлення. На даний час вона (позивач) не має змоги вільно, на власний розсуд, володіти, розпоряджатися домоволодінням і змушена звернутися до суду за захистом своїх прав, просить задовольнити позов. Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені, при цьому представник позивача надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала. Відповідач в судове засідання не з`явилас, повідомлена про час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. При цьому в п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а отже, визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 1 січня 2011 року. Чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Пунктами 9, 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 5, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Судом встановлено, що відповідно до архівної довідки ОКП «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 29.10.2020 року № 65960 право власності на житловий будинок, розташований в [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 17.04.2001 року № 2-1422, виданого Першою кіровоградською державною нотаріальною конторою. Як зазначено позивачем між нею та відповідачем укладено договір купівлі-продажу вказаного будинку і після домовленостей вона сплатила відповідачу кошти за будинок [ADDRESS] , а відповідач, в свою чергу, прописала в будинку її та дітей, передала будинкову книгу та ключі від будинку. Позивач почала проживати в будинку з синами і проживає до теперішнього часу, що підтверджується довідкою про склад сім`ї № 218 від 08.10.2020 року, виданою головою комітету мікрорайону Никанорівського м. Кропивницький; актом, складеним сусідами позивача: [PERSON] , [PERSON] ; актом соціального інспектування від 14.04.2009 року, з який вбачається, що позивач [PERSON] разом з синами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проживають в [ADDRESS] з 2005 року постійно. Судом встановлено, що позивач самостійно несе витрати по утриманню будинку, сплачує комунальні платежі, переоформила на своє ім`я договори та книжки по оплаті житлово-комунальних послуг, утримує в належному стані будинок та прибудинкову територію. Наведені обставини свідчать про обґрунтованість позовних вимог, враховуючи положення ч.4 ст. 344 ЦК України яка визначає, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд відносить судові витрати по даній справі за рахунок позивача.

Outcome: approved