Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що за договором відступлення права вимоги за іпотечним договором від 26.09.2016 вона набула право вимоги за іпотечним договором, укладеним між АКБ «Форум» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Предметом іпотеки було нерухоме майно, а саме: квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала іпотекодавцям на праві приватної спільної сумісної власності. Відповідно до п. 2.1.6. указаного договору не існувало малолітніх та неповнолітніх користувачів квартирою. Згідно з п. 3.1.12. договору іпотекодавці зобов`язані не реєструвати в житловому приміщенні, що становить предмет іпотеки, інших осіб, в тому числі малолітніх та неповнолітніх, без отримання попередньої письмової згоди на це іпотекодержателя. 13 січня 2017 року від її імені, як нового кредитора та іпотекодержателя, на адресу боржника [PERSON] та майнових поручителів [PERSON] та [PERSON] було направлено лист-вимогу про усунення порушень. 18 лютого 2017 року позивачем було отримано свідоцтво, яке є правовстановлюючим документом на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 06 березня 2017 року спірна квартира зареєстрована на ім`я [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В період переоформлення прав на вказану квартиру, всупереч п. 3.1.12. договору іпотеки, відповідно до якого іпотекодавці зобов`язані не реєструвати в житловому приміщенні, що становить предмет іпотеки, інших осіб, в тому числі малолітніх та неповнолітніх, без отримання попередньої письмової згоди на це іпотекодержателя, в квартирі були зареєстровані інші особи, а саме: [PERSON] та [PERSON] . Реєстрація відповідачів у належній їй квартирі була обумовлена тим, що вони були попередніми власниками житла. Однак така реєстрація відповідачів здійснена всупереч п. 3.1.12. договору іпотеки без отримання попередньої письмової згоди на це іпотекодержателя. Реєстрація та проживання відповідачів у належній їй квартирі порушує її права як власника, оскільки вона не має змоги проживати в цій квартирі, відповідачі своїм проживанням і реєстрацією перешкоджають в реалізації права вільного розпорядження власністю. 08.06.2017 вона отримала рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу №216/2396/17, яким було визнано [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] та ухвалено зняти їх з реєстрації за вказаною адресою. Відділом реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради було знято з реєстрації усіх прописаних у цій квартирі. Однак, попри ухвалене судом рішення та втрату реєстрації, відповідачі відмовляються звільнити належну позивачу квартиру за адресою: [ADDRESS] , та не дають їй потрапити до приміщення, чим перешкоджають реалізувати моє право вільного користування та розпорядження власністю. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить: усунути [PERSON] перешкоди у користуванні майном, шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та усіх сторонніх осіб із займаного житлового приміщення, а саме: з квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та пояснив, що позивач неодноразово зверталась до відповідачів з вимогою добровільно звільнити квартиру, проте її вимоги проігноровані, відповідачі відмовляють звільнити належну їй квартиру за адресою: [ADDRESS] , чим перешкоджають реалізувати її право вільного користування та розпорядження власністю. Відповідачі в судовому засіданні заперечували проти позову, надали до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що з середини 2016 року Відповідач [PERSON] знайомий зі [PERSON] , чоловіком позивача, який запропонував вирішити питання з приводу викупу у їхньої родини квартири, яка перебувала під арештом, у зв`язку з кредитними правовідносинами. [PERSON] повідомив, що йому, разом зі [PERSON] необхідно їхати до м. Києва, щоб оформити викуп квартири. 26.09.2016 у нотаріуса Скульської Т.А. позивач знаходилась без [PERSON] [PERSON] сказав відповідачу, що за квартиру він повинен заплатити 5500,00 доларів США та оформити правочин у нотаріуса. 14.01.2017 відповідачі приїхали до нотаріуса Пахомової Н .І. , де в приймальні секретар дала нам прочитати заяви, зміст якої вони не зрозуміли. Нотаріус в телефонній розмові запевнила їх, що вони мають підписати заяви, датовані 13.01.2017 і домовитися про розрахунок за квартиру, а в понеділок вони закінчать правочин. Знаходячись в автомобілі, [PERSON] дістав конверт з необхідною сумою коштів, а [PERSON] вирвав його з рук і вийшов з машини. У цей же день відповідач [PERSON] звернувся до поліції з заявою про вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, яку не було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, у зв`язку з чим, він звернувся до слідчого судді зі скаргою на бездіяльність посадових осіб. 05.04.2017 Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області постановив ухвалу, якою скаргу [PERSON] на дії посадових осіб СВ Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області щодо відмови у внесенні до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про злочин було задоволено та зобов`язано внести вказані відомості за заявою [PERSON] 13.04.2017 заяву про злочин було зареєстровано та по теперішній час здійснюється досудове розслідування по кримінальному провадженню №12017040230000668. 06.03.2017 спірна квартира була зареєстрована на ім`я позивача в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Разом з цим, відповідачі вважають, що за результатами отриманих доказів в рамках кримінального провадження, в них будуть підстави для визнання судом правочину недійсним. Крім того, відповідачі в судовому засіданні пояснили, що вони не знали про те, що право власності на їх квартиру переоформлене на нового власника. З вимогою виселення з жилого приміщення до них ніхто не звертався. Разом з цим, відповідачі вважають, що оскільки заочне рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08.06.2017 переглядається, тому не має законних підстав вважати їх правомірно знятими з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з вищевикладеним, відповідачі просили відмовити в задоволенні позову. Представник відповідачів - адвокат Миць Н.З. у судовому засіданні підтримала позицію відповідачів та пояснила, що квартира за адресою: [ADDRESS] є єдиним їхнім житлом. Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне приміщення, про що має бути зазначено в рішенні суду. Водночас, відповідачі не можуть бути виселені з квартири без надання іншого жилого приміщення, оскільки вказану квартиру було придбано не за рахунок кредитних коштів, а шляхом приватизації. Суд, вислухавши сторони та їх представників, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями глави 29 ЦК України, в частині, що стосуються питання захисту права власності. Судом встановлено, що між акціонерним комерційним банком «Форум» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було укладено іпотечний договір №0193-І від 26.08.2008 (а.с. 22), який забезпечує виконання [PERSON] зобов`язань, що випливають з укладеного між [PERSON] та АКБ «Форум» кредитного договору №0193/08/05-ZNv від 26 серпня 2008 року, за умовами якого [PERSON] зобов`язаний повернути кредитні кошти в розмірі 15000,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення 24.08.2018. Предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого 16.10.2002 органом приватизації Управління житлово-комунального господарства Криворізької міської ради, згідно з розпорядженням №Ц-205 від 30.09.2002. Відповідно до договору про відступлення права вимоги №229-Ф від 21.09.2016 (а.с. 19) публічне акціонерне товариство «Банк Форум» відступило товариству з обмеженою відповідальністю фінансова компанія «НЕКСТДЖЕН ФІНАНС» право вимоги до боржника на підставі кредитного договору №0193/08/05-ZNv від 26.08.2008. З договору відступлення права вимоги №293-к від 26.09.2016 та договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 26.09.2016 (а.с. 12-14, 23) вбачається, що товариство з обмеженою відповідальністю фінансова компанія «НЕКСТДЖЕН ФІНАНС» відступило [PERSON] право вимоги за іпотечним договором №0193-І, укладеним між АКБ «Форум» (правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум») та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Зі змісту листа-вимоги про усунення порушень від 13.01.2017 № 30/02-24 (а.с. 15) встановлено, що [PERSON] заявила свої вимоги до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та повідомила, що внаслідок припинення спати щомісячних платежів та плати за користування кредитними коштами у розмірі 14% річних, їх борг станом на 21.09.2016 (на момент передачі всіх прав [PERSON] ) становить 220721,90 грн. У разі несплати вказаної суми боргу, вона використає право згідно з п. 5 та п. 6 іпотечного договору №0193-І, а саме: звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказаний лист-вимогу про усунення порушень від 13.01.2017 № 30/02-24 було передано боржнику [PERSON] та майновим поручителям [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом, посвідченим 18.02.2017 приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Пахомовою Н.І. (а.с. 24), а також було підтверджено особисто відповідачем [PERSON] у судовому засіданні 20.05.2020. Частини 1,3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) передбачають, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто, законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Статтею 36 Закону передбачає, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною першою статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Як свідчать матеріали справи, рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, в зв`язку з невиконанням [PERSON] умов кредитного договору, не ухвалювалось. Разом з тим, [PERSON] задовольнила свої вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, шляхом позасудового врегулювання, а саме: шляхом набуття права власності на предмет іпотеки та реєстрації на своє ім`я права власності на предмет іпотеки - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що передбачалося п. 5 та п. 6 іпотечного договору №0193-І. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 4) вбачається, що за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З довідок відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради (а.с. 35, 36, 37, 38) вбачається, що відповідачі не зареєстровані за вищевказаною адресою. Разом з цим, відповідачі відмовляються звільнити належну [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] , та не дають їй потрапити в приміщення, чим перешкоджають реалізувати її право вільного користування та розпорядження власністю. У судовому засіданні відповідачі підтвердили той факт, що між ними та позивачем були обумовлені обставини викупу їхньої заборгованості. Водночас, відповідачі, обґрунтовуючи свою позицію, посилались на те, що за їх заявою в Криворізькому ВП ГУНП в Дніпропетровській області знаходяться матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017040230000668 від 15.04.2017, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, та докази, отримані в ході розслідування зможуть підтвердити незаконність реєстрації права власності [PERSON] на їхню квартиру. Разом з цим, постановою старшого слідчого СВ Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровської області Дробота В.І . від 19.05.2020 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017040230000668 від 15.04.2017, було закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Крім того, посилання відповідачів на перегляд за їх заявою заочного рішення від 08.06.2017 (а.с. 5-7) у справі №216/2396/17 про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зняття їх з реєстрації, та відкриття провадження у справі №216/3775/19 за позовом [PERSON] , [PERSON] до виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради в особі відділу реєстрації місця проживання громадян, третя особа - [PERSON] про визнання дій незаконними, як на підставу для зупинення провадження, є необґрунтованими, оскільки докази у даній справі дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду та розгляд даної справи процесуально не пов`язаний з розглядом справи №216/2396/17 та справи №216/3775/19. Разом з цим, судом приймається до уваги те, що згідно з умовами п. 3.1.12. договору іпотеки, іпотекодавці (відповідачі у справі) не мали права реєструвати в житловому приміщенні, що становить предмет іпотеки, інших осіб, в тому числі малолітніх та неповнолітніх, без отримання попередньої письмової згоди на це іпотекодержателя. Натомість в квартирі були зареєстровані інші особи, а саме: [PERSON] та [PERSON] . Представник відповідачів наполягала на тому, що відповідачі не можуть бути виселені з квартири без надання іншого жилого приміщення, оскільки вказану квартиру було придбано не за рахунок кредитних коштів, а шляхом приватизації. Разом з цим, суд не може погодитися з вказаною позицією, оскільки в даному випадку застосування ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР є необґрунтованим, так як позивач [PERSON] не укладала з відповідачами ні кредитний договір, ні іпотечний договір, а лише викупила право вимоги щодо стягнення грошових коштів, а тому суд зазначає, що в даній справі правовідносини виникли між власником та особами, які чинять перешкоди в реалізації його права на користування власністю. Крім того, на законодавчому рівні не закріплено обов`язку позивача чи суду визначати та надавати житлові приміщення, що мають надаватися особам, які підлягають виселенню. Процедура надання і користування житловими приміщеннями передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 N 422 «Про затвердження Порядку формування фондів житла для тимчасового проживання та Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання» (надалі - Порядок). Згідно з підпунктом 1 пункту 1 та пунктом 8 вказаного Порядку вбачається, що житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються за рішеннями виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, Київської і Севастопольської міськдержадміністрацій: громадянам, які втратили житло внаслідок звернення стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного приміщення. Громадяни, які втратили житло внаслідок звернення стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного приміщення, крім документів, передбачених пунктом 7 цього Порядку, подають: рішення кредитора про звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення та письмову вимогу кредитора або нового власника цього житлового приміщення щодо його звільнення - у разі добровільного виселення; витяг з рішення суду щодо примусового виселення з житлового приміщення - у разі примусового виселення. Таким чином встановлено, що повноваження з питань надання і користування житловими приміщеннями покладено на виконавчі органи сільських, селищних, міських рад, Київської і Севастопольської міськдержадміністрацій. Отже, для надання житлового приміщення передбачений позасудовий порядок. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (Serkov v. Ukraine), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Судом встановлено, що в даному випадку були порушені права власника майна, особами, які жодного відношення до вказаного майна на теперішній час не мають. У постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 583/3745/16-ц Верховний Суд зазначив, що в разі встановлення, що відповідач проживає у спірному житлі без реєстрації або укладення відповідного договору, чим перешкоджає власнику житла в повній мірі реалізовували своє право власності, права останнього підлягають захисту відповідно до статті 391 ЦК України. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З аналізу вказаної норми вбачається, що вона регулює захист права власності не в будь-якому випадку, а саме в разі його порушення шляхом вчинення перешкод у здійсненні власником його правомочностей з користування та (або) розпорядження майном. Цей спосіб захисту спрямований на усунення порушення прав власника, які не пов`язані з позбавленням володіння майном. В разі ж порушення прав власника щодо його правомочності з володіння належним йому майном цивільне законодавство передбачає інші способи його захисту шляхом вчинення віндикаційного позову. Тобто передбачений вищевказаною правовою нормою негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати користування та розпорядження ним. Також характерною ознакою цього позову, як правило, є відсутність спорів з приводу належності позивачу майна на праві власності чи іншому титулі. За вищевикладених обставин судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі не є співвласниками вказаного майна та не зареєстровані за вищевказаною адресою. Крім того, з постанови старшого слідчого СВ Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровської області Дробота В.І. від 19.05.2020 вбачається, що у [PERSON] наявне житло за іншою адресою: [ADDRESS] , а це означає, що право на житло відповідача та членів його сім`ї внаслідок виселення не буде порушене. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що позивач є новим власником квартири, який не надав згоди на проживання у ній відповідачів, що свідчить про вчинення ними перешкод у здійсненні позивачем права користування та розпоряджання своїм майном, суд дійшов висновку, про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved