Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

Позивач звернувся із позовом до відповідачів про стягнення моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги наступним. [PERSON] з 06 липня 2009 року по 31 грудня 2012 року працювала на посаді юрисконсульта у державному підприємстві «Дніпропетровськавтотранссервіс». З 01 січня 2013 року позивач була звільнена з посади на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в зв`язку із невиплатою заробітної плати. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.02.2014 було стягнуто з ДП «Дніпропетровськавтотранссервіс» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 42924,89 грн. та моральну шкоду у сумі 1000,00 грн. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.04.2015 було стягнуто з ДП «Дніпропетровськавтотранссервіс» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 34524,00 грн. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.07.2016 було стягнуто з ДП «Дніпропетровськавтотранссервіс» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 37674,00 грн. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.10.2018 було стягнуто з ДП «Дніпропетровськавтотранссервіс» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 90596,56 грн. Всі зазначені рішення перебували на виконанні у Соборному відділі державної виконавчої служби у м. Дніпрі південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та були повернути позивачу без виконання, оскільки державному виконавцю не вдалося встановити наявність будь-якого майна боржника, на яке він міг звернути стягнення. На теперішній час всі вказані рішення залишаються невиконаними, що завдає позивачу моральної шкоди, яка починаючи з 01.01.2013 не може отримати належну їй заробітну платню, яка гарантована Конституцією країни. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові, просив його задовільнити. Представник Міністерства юстиції України в судому засіданні позов не визнав, надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов, в якому було зазначено, що даний відповідач жодним чином не порушував права позивача. Відповідач в особі Державної казначейської служби України скористався своїм правом на подання відзиву на позов, в якому позов не визнав, оскільки кошти Державного бюджету України не належать відповідачу, та, крім того, позивачем не надано доказів наявності заподіяної моральної шкоди. Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про дату та час судового розгляду повідомлялися належним чином. Вислухавши думки сторін, вивчивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважаю, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. \~ \~ \~ \~Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що [PERSON] з 06 липня 2009 року по 31 грудня 2012 року працювала на посаді юрисконсульта у державному підприємстві «Дніпропетровськавтотранссервіс». З 01 січня 2013 року позивач була звільнена з посади на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в зв`язку із невиплатою заробітної плати. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.02.2014 було стягнуто з ДП «Дніпропетровськавтотранссервіс» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 42924,89 грн. та моральну шкоду у сумі 1000,00 грн. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.04.2015 було стягнуто з ДП «Дніпропетровськавтотранссервіс» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 34524,00 грн. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.07.2016 було стягнуто з ДП «Дніпропетровськавтотранссервіс» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 37674,00 грн. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.10.2018 було стягнуто з ДП «Дніпропетровськавтотранссервіс» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 90596,56 грн. Всі зазначені рішення перебували на виконанні у Соборному відділі державної виконавчої служби у м. Дніпрі південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та були повернути позивачу без виконання, оскільки державному виконавцю не вдалося встановити наявність будь-якого майна боржника, на яке він міг звернути стягнення (ВП 453391680, ВП 50301123, ВП 52616977, ВП 600782219 виконавчі листи повернуті без виконання постановами від 28.04.2020). Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави. Однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку ( ст. 129-1 Конституції України). Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист та відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб… На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади …при здійсненні ними своїх повноважень. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 ЦК України. Частинами 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра , до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Суд вважає обґрунтованим та доведеним той факт, що у зв`язку з таким діями державних виконавців, якими починаючи з 2014 року не виконане жодне судове рішення щодо виплати заробітної плати позивачу, позивач зазнала душевних переживань, була змушена прикладати необхідні додаткові зусилля для організації життя, справедливості через знаходження у постійному психологічному напруженні. З урахуванням викладеного суд вважає, з урахуванням практики Європейський суд з прав людини, який вважає, що розмір моральної шкоди в аналогічних випадках не може складати менш ніж 2000,00 євро, що належний розмір відшкодування моральної шкоди, позивачу в даному випадку складає 65000,00 грн., що відповідає принципу розумності та справедливості. Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Таким чином, відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави. Оскільки органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме вони повинні відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди. Судовий збір віднести за рахунок Державного бюджету України, у зв`язку із тим, що позивач звільнена від його сплати при поданні позову. На підставі\~викладеного,\~Конституції України,\~ст.ст.5,11,1167,1174\~та

Outcome: partial