Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя в якій посилається на те, що 2 липня 1992 року вона уклала шлюб з відповідачем, проте до цього сторони проживали однією сім'єю фактично з 1990 року. 29 жовтня 1991 року рішенням Чернівецької міської ради народних депутатів №462/28 [PERSON] було виділено земельну ділянку під будівництво житлового будинку, у зв'язку із чим в 1992 році вони розпочали будівництво по [ADDRESS], яке здійснювали разом та за спільні кошти. Будівництво будинку було закінчене в 1995 році, а 1996 року було видано свідоцтво про право приватної власності на нього. [INFO] в їхній сім'ї народився син [PERSON]. Починаючи із 1992 року і до 2013 року сторони проживали у шлюбі і вели спільне господарство, проте рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці шлюб між сторонами було розірвано та стягнуто з [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина в твердій грошовій сумі в розмірі 600 гривень щомісячно. Зазначає, що хоча відповідач сплачує аліменти, проте цих коштів недостатньо для забезпечення нормального фізичного та духовного розвитку їхньої дитини. Також вказує, що після розірвання шлюбу, відповідач забрав частину рухомого майна, а при спробі забрати морозильну камеру, проти чого виступила позивач, він зламав двері та розбив шибку в їхньому спільному домі. [PERSON] зазначає, що між ними не досягнуто згоди про поділ майна у вигляді вищевказаного будинковолодіння, а також посилаючись на ст.70 СК України вказує, що у разі якщо один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Таким чином, позивач вважає, що при поділі їхнього спільного будинку [ADDRESS] суд може відійти при поділі майна від засад рівності та визнати за нею право власності на 23 частини спільного будинку, при цьому визнати за відповідачем право власності на 13 частини будинку [ADDRESS]. На підставі викладеного, позивач просить суд здійснити поділ будинку [ADDRESS] у м. Чернівці, визнати за нею право власності на 2/3 частини будинку а за позивачем 1/3 частини. До початку розгляду справи по суті, відповідач [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій вказує, що первинний позов він визнає частково та не заперечує проти поділу майна, проте, зсилаючись на норми сімейного законодавства зазначає, що чоловік та дружина мають рівні права на володіння, користування та розпорядження об'єктами спільної сумісної власності, при цьому при поділі майна кожному з сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом. Як випливає із конструкційних особливостей будинку, кожній стороні може бути виділено відокремлену частину будинку, що відповідає його частці у праві спільної часткової власності. До того ж, за час проживання у шлюбі, сторони самочинно побудували господарські споруди, режим користування якими також між ними не визначено. Також додає, що прохання [PERSON] про виділення їй 2/3 частини житлового будинку є неправомірними та необґрунтованими, оскільки не існує підстав для такого поділу: аліменти він платить вчасно та не завдає ніякої шкоди майну та сім'ї. У зв'язку із викладеним, просить суд розділити будинковолодіння у [ADDRESS] в натурі між сторонами та виділити їм у власність по 1/2 частині цього нерухомого майна. В судовому засіданні позивач за первинним позовом подала заяву про збільшення своїх позовних вимог та до своїх первинних вимог додає прохання про проведення поділу земельної ділянки в натурі, що знаходиться у [ADDRESS] площею 0,1000 га та виділити їй 2/3 частини вказаної земельної ділянки. Зустрічний позов не визнає та підтримує свої позовні вимоги. Відповідач за первинним позовом в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнає частково, свій позов підтримує та просить суд розділити будинковолодіння та земельну ділянку порівну, по 1/2 частині кожному. Свідок [PERSON], яка являється сусідкою [PERSON] в судовому засіданні підтвердила той факт, що спірне будинковолодіння сторони будували разом, за спільні кошти в період шлюбу. Пояснень щодо будь-яких інших обставин справи свідком в судовому засіданні надано не було. Суд приходить до висновку про необхідність задоволення первинного та зустрічного позовів частково з наступних підстав. Судом встановлено, що в період шлюбу, який був укладений сторонами 02.07.1992 року та розірваний рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці 10.07.2013 року, сторонами було збудовано будинок у [ADDRESS]. 11 березня 1996 року [PERSON] було видано свідоцтво про право приватної власності на вказаний будинок. (а.с.8, 21, 14) Встановлено також, що [PERSON], на праві приватної власності належить земельна ділянка (на якій розміщений вищевказаний будинок) розміром 0,1000 га, про що свідчить державний акт серії ЯЕ № 360238 виданий 26.12.2008 року. (а.с.12) Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду, будинковолодіння за вищевказаною адресою складається із: - житлового будинку літ. «А» ( коридор 1-1, площею 13,80 кв.м; кімната 2-1, площею 20,10 кв.м; котельня, 1-3, площею 7,00 кв.м; кухня 1-4, площею 13,60 кв.м; ванна 1-5, площею 7,30 кв.м; кімната 1-6, площею 11,40 кв.м; кімната 1-7, площею 31,80 кв.м; кімната 1-8, площею 19, 60 кв.м; веранда 1-9, площею 7,00 кв.м.) - підвал пд-1, площею 16, 20 кв.м; - гараж-II, площею 19,00 кв.м; Всього по підвалу - 43,80 кв.м Загальна площа житлового будинку становить 175,40 кв.м, житлова - 82,90 кв.м. - Сарай літ «Б»; - Колодязь літ. «І» ; - Огорожа № 1-4; - Вигрібна яма ІІ. Також самовільно добудовано: - Літня кухня літ. «В» ; - Сарай літ. «Г» ; - Сарай літ. «Д».(а.с.58-67) Відповідно до ч. 1 ст 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згілно ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У відповідності до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У своїй позовній заяві, [PERSON] ставить питання про визнання за нею та виділення їй в натурі 2/3 частини житлового будинку мотивуючи своє право неналежним ставленням відповідача до сім'ї, відсутністю фінансового забезпечення ним неповнолітнього сина, який часто хворіє та потребує багато додаткових витрат. При цьому позивач зібрала та надала суду квитанції по витраченим коштам на харчування та іншим видам забезпечення дитини. (а.с.28-30). Також вказує, що відповідач пошкодив їхнє спільне майно, розбивши шибку та зламавши двері їхнього дому. Все наведене є причиною її вимоги про збільшення частки майна, яке вона просить їй виділити. Проаналізувавши доводи [PERSON], судом встановлено, що згідно рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 12.07.2013 року з відповідача за первинним позовом на користь його колишньої дружини на утримання неповнолітнього сина було стягнуто аліменти у сумі 600 гривень щомісячно до повноліття останнього.(а.с.22) Таким чином, судом визначено розмір аліментів, який буде достатнім для повного та всебічного розвитку дитини та забезпечено принцип рівності у фінансовому забезпеченні сина виходячи з прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку встановленого державним бюджетом України на відповідний період. Що стосується додаткових витрат на дитину, то такі обставини можуть бути предметом розгляду іншого позову, але не мають підстав виступати в якості неналежного виконання відповідачем своїх обов'язків по виплаті аліментів. До того ж, вчасність аліментних виплат не оспорюється ні ким із сторін. Також матеріалами справи не підтверджується той факт, що неповнолітній син потребує постійного медичного лікування, оскільки надані позивачем медичні довідки свідчать про одноразовість та відсутність довготривалості та хронічності захворювань сина. (а.с.23-26) Що стосується посилань позивача про те, що [PERSON] зламав двері та вибив шибку в їхньому домі, то підтвердження таких обставин доказами не знаходять свого відображення у матеріалах справи, а тому не беруться до уваги судом. За таких умов, суд, виходячи з принципу рівності часток у спільній сумісній власності, та за відсутності обставин, за яких суд може відступити від засад рівності часток подружжя, приходить до висновку про доцільність розділити вказане вище будинковолодіння між сторонами у рівних частках. Разом з тим, у відповідності до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно п. 6 та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв'язку з цим стосовно до ст.119 ЦК ( 1540-06 ) ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. З метою визначення можливості розділу будинковолодіння та за згодою учасників процесу, експертом [PERSON] було проведено експертне дослідження, за результатами якого, встановлено про технічну можливість розподілу житлового будинку в близьких до ідеальних долях. Дослідивши представлені можливості, суд, вважає за необхідне із трьох наданих варіантів розподілу вибрати третій з наступних підстав. Порівнюючи три варіанти розподілу будинку та обираючи з них один, суд виходить із принципів доцільності та зручності облаштування, оскільки обраний варіант потребує найменших фінансових затрат для його реалізації порівняно з іншими та найменше проведеної роботи по переплануванню. Також взято до уваги і інтереси неповнолітнього сина сторін, який проживає разом із [PERSON], у зв'язку із чим, обрано варіант для виділення в якому площа будинку, яка виділяється позивачу за первинним позовом, порівняно із іншими, є найбільшою. Проте, оскільки частка [PERSON] за результатами розподілу більша, то [PERSON] має право на присудження йому грошової компенсації, як учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. Також суд вважає за необхідне витрати по переплануванню житлового будинку покласти на сторони порівну, а витрати по переобладнанню у своїх частинах житлового будинку покласти на сторони відповідно. Разом із варіантом розподілу житлового будинку обрано варіант розподілу господарських будівель, який відповідає один одному. Що стосується самочинно побудованих споруд, а саме літньої кухні літ. «В», сарай літ. «Г», сарай літ. «Д», то у відповідності до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації з моменту прийняття його до експлуатації; коли ж право власності на нерухоме відповідно до закону підлягає державній реєстрації з моменту такої реєстрації. У разі необхідності право власності на незавершене будівництво, за наявності визначених законом умов, може бути зареєстровано органом, який здійснює державну реєстрацію нерухомого майна. За таких обставин, оскільки майно до експлуатації прийнято не було, то і відсутні підстави для виникнення права власності на такі будови. У такому разі, оскільки вищевказані споруди не є зареєстровані, право власності у сторін на нього, як на нерухоме майно з його складовими частинами не виникло, а тому і поділу між сторонами зазначений об'єкт не підлягає. Відповідно до ч. 3 ст. 331 до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання, тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Сторонами не заявлена вимога про поділ матеріалів та іншого, які були використані при будівництві, а тому, зсилаючись на викладене вищевказані споруди поділу між сторонами не підлягають. Далі, у відповідності до ч. 1, 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. У відповідності п. 18-2 постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 року № 7 « Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» відповідно до положень статей 81, 116 ЗК ( 2768-14 ) окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК ( 435-15 ). У такому випадку, сторони об'єктивно мають право на розподіл між ними земельної ділянки, на якій знаходиться будинковолодіння. Дослідивши в судовому засіданні варіанти поділу земельної ділянки наведені у висновках експертизи, суд приходить до заключення про необхідність обрати, з поміж інших варіантів, варіант № 5, який зображений на таблиці № 9 доданій до висновку. Обираючи варіант поділу земельної ділянки, суд бере до уваги попередній варіант поділу житлового будинку, а тому у відповідності до виділень кожному з сторін часток в будинку в натурі, вважає за доцільне повести поділ земельної ділянки саме таким чином. Оцінюючи межі поділу, суд враховує той факт, що межа поділу житлового будинку близько до ідеального співпадає із запропонованим варіантом поділу земельної ділянки, яка знаходиться під будинком, а тому кожна із частин будинку власників буде знаходитьсь на їхній же земельній ділянці. Таким чином, виходячи з усього викладеного та

Outcome: partial