Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на самочинно збудоване майно. На підтвердження своїх позовних вимог посилається на наступне. Відповідно до договору дарування від 30.07.1991 року, [PERSON] подарувала їй 7/13 частин домоволодіння № 467 по вул.Херсонській в м.Нікополі. Договір дарування нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі під № 2-1668. В КП „Нікопольське МБТІ вона зареєструвала право власності 15.12.2011 року під № 234 в книзі 45. Власником іншої частини домоволодіння є [PERSON]. До своєї частини будинку вона зробила прибудову „а2, розміром 2,52 м х 2,71 м., та обладнала в цій прибудові санвузол. Прибудову санвузлу вона здійснила самовільно, без проекту та належного дозволу. В той же час для свого автомобіля на земельній ділянці, якою вона користується, з боку своєї квартири, вони з чоловіком також самовільно, без відповідного дозволу та проекту, спорудили гараж „З, площею 27 м2. В звязку з тим, що у неї з [PERSON] склались неприязні відносини, вона відмовилась заповнити та підписати угоду на побудову гаражу та прибудови. Відповідно до технічного висновку КП „Архітектурно планувального бюро Нікопольської міської ради, реконструкція житлового будинку з будівництвом прибудови „а2 та будівництвом гаражу „З виконано без порушення норм та правил ДБН 360-92, в звязку з чим КП „Архітектурно планувальне бюро вважає можливим експлуатацію житлового будинку „А з прибудовою „а2 та гаражу „З по вул.Херсонській, 467 в м.Нікополі. За таких обставин звернулась до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі і суду пояснила, що все викладено в позові і додати їй нічого. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги своєї довірительки також підтримав в повному обсязі і суду пояснив, що прибудову та гараж виконано відповідно до будівельних вимог. Якби відповідачка не зайняла таку негативну позицію по відношенню до його довірительки, вони б могли все зробити й без суду. Однак, за таких обставин іншого виходу в них просто немає. Тому вони просять задовольнити їх позов та стягнути з відповідачки витрати на правову допомогу в сумі 500 гривень. Представник відповідача - Нікопольської міської ради в особі Нікопольського міськвиконкому - в судове засідання не прибула, надала до суду заяву про розгляд справи у свою відсутність, позовну заяву визнала в повному обсязі, не заперечувала проти її задоволення. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову категорично заперечувала, посилаючись на те, що як позивачка їй робить, так і вона буде робити позивачці. Свого дозволу на узаконення самовільних споруд не дасть і просить суд в позові відмовити. Третя особа в судове засідання не прибула, про день та час розгляду справи по суті була повідомлена належним чином, про причини неявки до суду не повідомила, заперечень на позов не надала. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно із ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може звернутись до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема і з угодами. Право власності вважається виниклим правомірно, якщо інше прямо не слідує із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Частиною 1 статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Частиною 2 статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до договору дарування від 30.07.1991 року, [PERSON] є власницею 7/13 частин домоволодіння № 467 по вул.Херсонській в м.Нікополі (а.с.4). Власником іншої частини домоволодіння є [PERSON] До своєї частини будинку позивачка зробила прибудову „а2, розміром 2,52 м х 2,71 м., та обладнала в цій прибудові санвузол. Прибудову санвузлу позивачка здійснила самовільно, без проекту та належного дозволу. В той же час для свого автомобіля на земельній ділянці, яким користується сімя позивачки, з боку своєї квартири, позивачка з чоловіком також самовільно, без відповідного дозволу та проекту, спорудили гараж „З, площею 27 м2. В звязку з тим, що у позивачки з відповідачкою [PERSON] склались неприязні відносини, відповідачка відмовилась заповнити та підписати угоду на побудову гаражу та прибудови (а.с.55). Відповідно до технічного висновку КП „Архітектурно планувальне бюро Нікопольської міської ради, реконструкція житлового будинку з будівництвом прибудови „а2 та будівництвом гаражу „З виконано без порушення норм та правил ДБН 360-92 (а.с.6-13), в звязку з чим КП „Архітектурно планувальне бюро вважає можливим експлуатацію житлового будинку „А з прибудовою „а2 та гаражу „З по вул.Херсонській, 467 в м.Нікополі (а.с.58, 64-66). Відповідно до рішення Нікопольського міськрайонного суду від 16.04.2014 року, яке набуло чинності, визначено порядок користування земельною ділянкою співвласниками будинку № 467 по вул.Херсонській в м.Нікополі, згідно фактичного користування з урахуванням вимог ДБН (а.с.75-77). На підставі вищевикладеного, суд вважає, що спірні прибудова „а2 до житлового будинку по вул.Херсонській, 467 в м.Нікополі та гараж „З за цією ж адресою побудовані на земельній ділянці, яка виділена в користування позивачці [PERSON] і ніяким чином не порушує права відповідачки [PERSON] Тому суд вважає за можливе позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за нею права власності на самовільні прибудову та гараж задовольнити. Однак, судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу не підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст.84 ЦПК України, витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Між тим, Постановою КМУ № 590 від 27.04.2006 року „Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави встановлено граничні витрати по сплаті компенсації за правову допомогу. Представником позивачки надано квитанцію (а.с.86) про сплату адвокату 500 грн. за ведення цивільної справи в суді. В той же час, матеріали справи не містять відомостей (акти виконаних робіт та інше), які б свідчили про витрачений час на консультації та складання позовної заяви, що перешкоджає суду визначити розмір компенсації, яка б підлягала відшкодуванню позивачці як понесені витрати на правову допомогу. З огляду на зазначене, суд не вбачає підстав для задоволення вимог про стягнення з відповідачки витрат на правову допомогу.

Outcome: partial