Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

Позивач звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], у якому просить: розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 01 жовтня 1999 року Військовою сільською радою Солонянського району Дніпропетровської області, свідоцтво про одруження [NUMBER] від 01 жовтня 1999 року; стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] ([INFO].н.) в розмірі 1000,00 грн. щомісячно; визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частини домоволодіння за адресою [ADDRESS]. Позивач та її представник у судовому засідання позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі. Представники відповідача у судовому засіданні визнали позов в частині вимоги про розірвання шлюбу та заперечували проти його задоволення в частині інших вимог, посилаючись на те, що відповідач є інвалідом та не може виплачувати аліменти, а спірне домоволодіння придбане за його особисті кошти, а тому є його особистою власністю. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Сторони перебувають у шлюбі, який 01.10.1999р. зареєстрований Військовою сільською радою Солонянського району Дніпропетровської області, свідоцтво про одруження [NUMBER] від 01.10.1999р. Від шлюбу мають доньку - [PERSON], [INFO].н., яка постійно проживає з позивачем. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як вбачається з пояснень сторін, сторони не ведуть спільне господарство, шлюбні стосунки не підтримують. Шлюб існує лише формально, подальшого збереження сім`ї позивач не бажає, а відтак примирення між подружжям неможливе. З огляду на особливий характер сімейних відносин, зважаючи на положення ст.ст. 111, 112 Сімейного кодексу України та на те, що фактично сімейні відносини між подружжям припинені, суд вважає примирення сторін неможливим. Оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї є неможливим та суперечить інтересам позивача, позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу є обґрунтованими. На теперішній час позивач проживає разом зі своєю неповнолітньою донькою, займається її вихованням та утриманням. Відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з ч.1 ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Водночас, з наданої представниками відповідача довідки про доходи вбачається, що він на постійній основі отримує державну соціальну допомогу як інвалід, а відтак має регулярний дохід. Таким чином, враховуючи, що відповідач на момент ухвалення рішення має постійний щомісячний дохід у суду відсутні підстави для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно з ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. З огляду на викладене суд доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Щодо вимоги про поділ спільного майна подружжя та визнання за позивачем права власності на 2/3 частини домоволодіння за адресою [ADDRESS], суд зазначає наступне. Судом встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі укладено договір купівлі-продажу домоволодіння від 28.12.2012р., за яким [PERSON] придбав у [PERSON] домоволодіння за адресою [ADDRESS] вартістю 47822 грн. (а.с. 72). У судовому засіданні сторони погодились, що спірне домоволодіння фактично було придбане за 20 тис. дол. США, що було підтверджено також показами продавця [PERSON], допитаної в якості свідка. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015р. №6-2641цс15, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України. Судом встановлено, що 28.12.2012р., тобто в день придбання спірного домоволодіння, було укладено також договір купівлі-продажу квартири, за яким [PERSON] відчужив належну йому 1/4 частину квартири за адресою [ADDRESS], за 58 172, 00 грн. (загальна вартість квартири становила 174 516, 00 грн.) (а.с. 67). Водночас сторони у судовому засіданні визнали, що квартира за адресою [ADDRESS], фактично була відчужена за суму, яка орієнтовно дорівнює 50 тис.дол.США, і що кошти від продажу цієї квартири, отримані [PERSON] у розмірі близько 12,5 тис. дол.США, були витрачені, в тому числі, на придбання спірного домоволодіння. Таким чином, судом встановлено, що коштів, які отримав [PERSON] від продажу 1/4 частини квартири за адресою [ADDRESS], було недостатньо для придбання спірного домоволодіння за 20 тис.дол.США. Водночас, 28.12.2012р., тобто в день придбання спірного домоволодіння, з депозитного рахунку матері позивача [PERSON] № [NUMBER] було знято 8037,73 дол. США (а.с. 56-57), які відповідно до пояснень позивача та письмових пояснень [PERSON] теж були витрачені на придбання спірного домоволодіння. З урахуванням викладених обставин суд доходить висновку, що спірне домоволодіння було придбане за кошти, належні як [PERSON] так і [PERSON], а відтак є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Суд не бере до уваги посилання відповідача на те, що кошти у сумі 11 тис.дол.США, які були внесені на депозитний рахунок [PERSON] № [NUMBER] 27.08.2012р., фактично були отримані від відчуження [PERSON] належної йому 1/3 частину квартири за адресою [ADDRESS], за договором купівлі-продажу від 27.08.2012р., з огляду на наступне. Зі змісту договору купівлі-продажу від 27.08.2012р. вбачається, що квартира за адресою [ADDRESS], була відчужена за 164880,00 грн., з урахуванням чого належна [PERSON] сума коштів від продажу квартири становила 54960 грн. Доказів зворотного суду не надано. Водночас з урахуванням офіційного курсу НБУ на 27.08.2012р. (7,99 грн. за 1 дол. США) отриманих [PERSON] коштів у сумі 54960 грн.(близько 6900 дол.США) було явно недостатньо для внесення на депозитний рахунок [PERSON] 11 тис.дол.США. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Оскільки позивачем не доведено існування обставин, передбачених ч. 2 ст. 70 СК України, суд доходить висновку про рівність часток сторін у спірному домоволодінні за адресою м.Дніпро (колишня назва м. Дніпропетровськ), пров. Вагнера, 2, а відтак і про наявність підстав для часткового задоволення позову. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial