Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-18 00:00:00

Позивач звернувся із позовом до відповідачів про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат. Позовні вимоги аргументовані тим, що відповідно до договору позики грошей № 168 від 19 січня 2009 року [PERSON] (Позичальник) отримав від [PERSON] (Позикодавець) у власність грошові кошти у сумі 38 500 тридцять вісім тисяч п'ятсот гривень. Повернення позичальником грошових коштів повинно було бути проведено у строк до 19 січня 2010 року. Даний договір позики посвідчений приватним нотаріусом Христинівського районного нотаріального округу Черкаської області за згодою дружини позичальника, [PERSON] [PERSON]. Однак у встановлений договором строк, позичальник не повернув позивачу грошові кошти. Тому, з метою захисту своїх майнових прав, 19 січня 2013 року приватним нотаріусом Христинівського районного нотаріального округу Черкаської області було вчинено виконавчий напис. Зазначений виконавчий напис було подано позивачем до ДВС Христинівського РУЮ 22 січня 2013 року. Частиною 3 статті 61 Сімейного кодексу України визначено, що «Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.» Частиною 2 статті 73 Сімейного кодексу України визначено, що «Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.» Таким чином у [PERSON] та [PERSON], як солідарного відповідача, перед позивачем виникло зобов'язання на суму 39 000 грн. Протягом періоду з 23 січня 2013 року по 31 грудня 2014 ДВС Христинівського РУЮ з [PERSON] було стягнуто та перераховано на рахунок позивача 2 425 грн. 74 коп. Відповідальність за порушення виконання Договору позики грошей регламентована ст. 625 і ст. 1050 ЦК України а саме, Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Поряд з цим, слід зазначити, що відділ виконавчої служби під час примусового виконання рішення суду керується тільки нормативними актами, що регулюють правовідносини під час виконання рішень суду. Тобто державний виконавець зобов'язаний стягнути з боржника лише тільки той розмір заборгованості, який визначений рішенням суду з врахуванням витрат на проведення виконавчих дій. І він не має права визначати розмір заборгованості або ж проводити інші розрахунки чи нарахування, в тому числі нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних, які є гарантією відшкодування втрат від знецінення грошових коштів в наслідок інфляційних процесів. Нарахування інфляційних втрат за весь час прострочення за своєю правовою природою є відшкодуванням збитків, завданих внаслідок знецінення грошових коштів у зв'язку зі зростанням загального рівня цін на товари і послуги протягом певного періоду часу і не є додатковими штрафними санкціями щодо невиконання грошового зобов'язання. Розрахунок інфляційних втрат та 3% річних позивачем проведено з 20.01. 2013року по 26.12.2014року та просив суд стягнути з [PERSON] та [PERSON] трьох відсотків річних в розмірі 4 534 грн. 96 коп. та інфляційних втрат в розмірі 13 159 грн. 87 коп., а всього 17694 грн. 83 коп. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. В судовому засіданні [PERSON] позов не визнав просив відмовити у задоволенні позову за безпідставністю та застосувати строки позовної давності. Кошти позичалися на оздоровлення [PERSON]. Щодо розрахунку інфляційних витрат та трьох відсотків річних в судовому засіданні його правильність відповідач не спростовував. В судове засідання [PERSON] не з»явилась надіслала на адресу суду заперечення та заяву в якій просила суду справу слухати за її відсутності та у задоволенні позову відмовити із підстав викладених у запереченні. Вислухавши сторони, дослідивши надані ними докази, а також матеріали цивільної справи суд вважає що позов підлягає повністю до задоволення виходячи з наступного: Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. - відповідно до ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. - відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. - відповідно до ч.3 ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України ( ч. 3 ст. 10 ЦПК України). Суд розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі, доказів поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ст. 11 ЦПК України). Відповідно зі статтею 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні. Судом встановлено, що 19 січня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір позики грошей на суму 38 500 грн. із терміном виконання до 19.01.2010 року. п.6 даного договору позики передбачено відповідальність позичальника за порушення грошового зобовязання на підставі ст.625, ст.1050 ЦК України. 19 січня 2013 року приватним нотаріусом Христинівського районного нотаріального округу Черкаської області було видано виконавчий напис про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] 39 000 грн. [PERSON] оскаржував виконавчий напис від 19 січня 2013 року, однак його позови залишені без задоволення. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Аналіз ст.625 ЦК України вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. 19 січня 2013 року приватним нотаріусом було видано нотаріальний напис із яким позивач звернувся до ВДВС Христинівського районного управління юстиції 22 січня 2013 року. Наведене свідчить, що після видання 19 січня 2013 року приватним нотаріусом нотаріального напису у відповідача перед позивачем виникло грошове зобов'язання за порушення умов договору позики. А відтак, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошові зобов'язання, на них поширюється дія ч.2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. На підтвердження своїх позовних позивач надав розрахунок, який відповідає рекомендаціям Верховного Суду України, відносно порядку застосування індексів інфляції та 3% річних при розгляді судових справ. З вказаним розрахунком погоджується суд, оскільки відповідач не спростовував правильності розрахунку позивача. Окрім того, відповідачка [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позову, оскільки вона не булла стороною договору. Однак у відповідності до вимог ч.4 ст.65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. У правовій позиції Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 163цс12 зазначено, що відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сімї і одержане за договором використано на її потреби. В судовому засіданні було встановлено виходячи із пояснень [PERSON], що кошти отримані за договором позики від 19 січня 2009 року були потрачені на лікування [PERSON] А тому, суд вважає, що [PERSON] не є одноособовим власником отриманого по договору позики майна. Відповідно до ст. 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За даним зобовязанням встановлений строк строк позовної давності три роки. Отже не заслуговує на увагу твердження відповідачів, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки 19 січня 2013 року приватним нотаріусом Христинівського районного нотаріального округу Черкаської області було видано виконавчий напис про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] 39 000 грн., і саме з цього часу у позивач виникло право на предявлення позову. Понесені позивачем судові витрати при розгляді справи підлягають стягненню з відповідача відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved