Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

Позивач звернувся із позовною заявою до суду, в якій просив стягнути з відповідача на його користь 42432, 75 грн. інфляційних нарахувань та 3 % річних за користування чужими коштами у розмірі 2526,50 грн. та судові витрати в сумі 487 грн.20 коп. В судовому засіданні позивач вимоги підтримав, просив задоволити, пояснив, що рішенням апеляційного суду Черкаської області від 31 жовтня 2014 року на його користь стягнуто 94295 грн. боргу по заробітній платі. Проте підприємство відповідач не хоче виплатити борг і фактично користується його коштами. Тому суд повинен врахувати, що в умовах інфляції кошти постійно обезцінюються, чим порушуються його права. Представники відповідача позовні вимоги не визнали, пояснили що відсутні правові підстави для його задоволення, оскільки ст.625 ЦК України застосовується лише для зобов»язальних правовідносин, натомість між ними існує трудовий спір, який вирішений судом. Вказали, що рішення суду на даний час виконується, сплачено 19644 грн. боргу, оскільки було судове рішення про розстрочення виплати боргу. Просили врахувати, що підприємство є комунальним і повна виплата боргу може привести до банкрутства підприємства. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані суду докази, вважає, що вимоги позивача не підлягають до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 31 жовтня 2014 року рішенням апеляційного суду Черкаської області було стягнуто з КП «Драбівське виробниче управління житлово- комунального господарства» на користь [PERSON] 4331 грн.60 коп. донарахованої та не виплаченої заробітної плати внаслідок заниження посадового окладу на період з 01.01.2010 року по 31.03.2010 року, середній заробіток за час затримки за період з 24 листопада 2010 року по 31 жовтня 2014 року в сумі 89463 грн.40 коп. та 500 грн. моральної шкоди, всього 94295 грн. та судовий збір в сумі 943 грн. Станом на 1 жовтня 2015 року рішення суду відповідачем виконано частково в сумі 19644,8 грн., що підтверджено копіями платіжних доручень відповідача від 20.05.2015 року, від 22.06.2015 року, від 17.07.2015 року, від 25.08.2015 року, від 23.09.2015 року. В обгрунтування своїх вимог позивач вказує на невиконання відповідачем рішення суду, що розцінює як невиконання грошового зобов»язання і користувався чужими коштами за період з 31.10.2014 року по 22.09.2015 року, що є підставою для застосування ст.625 ЦК України. Проте, позивач помилково вважає, що є правові підстави для застосування до відповідача, який не виконав судове рішення, цивільно - правових санкцій, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України. Відповідноч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив зобовязання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вказана норма знаходиться в главі 51 ЦК України «Правові наслідки порушення зобов»язання. Відповідальність за порушення зобов»язання» і за змістом може бути застосована лише в зобов»язальних (цивільних) правовідносинах. Натомість позивач та відповідач перебували в трудових правовідносинах, а після постановлення судового рішення - перебувають на стадії виконання в адміністративних (публічних) правовідносинах із суб»єктом владних повноважень - Державною виконавчою службою. При цьому позивач в цих відносинах має правовий статус стягувача, а не кредитора. За таких обставин правових підстав для задоволення позову немає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed